181 
subsalin och salin eller det normala sommarvattenstân- 
det. Nu âr det ju blott i undantagsfall, som en strand 
är sa väl skyddad, som vi ofvan antagit. Yâgskvalp 
förekommer väl i de fiesta fall i nâgon utsträckning, 
och detta verkar själf fallet starkare pâ den brant a berg- 
stranden än pâ den lânggrunda humusstranden, där 
vâgorna redan tidigt brytas. Följden blir att saväl 
Maura-bältets som Caloplaca - bältets öfre gränser till 
följd af vâgsvall komma att förskjutas till högre nivâer 
än de motsvarande linierna â humusstranden. Det är 
emellertid klart att saltvattnet, om det träffar stranden 
i form af en lugn vattenyta eller oupphörligt slâende 
vägor, om man bortser ifrân den starkare rent meka- 
niska effekten i det senare fallet, maste ha samma in- 
verkan pä Vegetationen. Därför inser jag ej, hvarför 
den ofvan framhällna samhörigheten mellan Sernanders 
och mina zoner ej künde bibehâllas äfven för den ex- 
ponerade stranden. Detta föref aller sa mycket mer 
naturligt, som alla ôfvergângar finnas frân icke expo- 
nerade stränder med sammanfällande nivâer â berg och 
äng och stärkt exponerade med betydligt förskjutna 
linier. Definierà vi därför min litorala region sa, att 
den omfattar den del af stranden, som kan vara ofvan 
vatten, men som under en kortare eller längre tid nas 
af en sammanhängande vattenyta (lugnvatten eller vä- 
gor), sä kunna vi tili min litorala region hänföra saväl 
öfversta delen af Sernanders litorala region ( Calothrix - 
bältet), som hans supralitorala svall- och stormbälten. 
Dessa tre vore i stört sedt att jämställa med mina sub- 
salina, salina och suprasalina bälten. Yagsvallet och 
stänket verkar emellertid utjämnande pâ gränserna de 
olika bältena emellan, göra dem otydliga och gifva upp- 
hof at öfvergängszoner. Stänket, som vid höststormarna 
nar Joetydligt högre än stormvägorna, paverkar säkert 
Vegetationen i Sernanders lägre supramarina region 
(Hâyréns »supramarine Meeresgürtel») och ger särskildt 
