185 
i öfversta ify-CMS-bädden. Frân humusstrandens sup- 
rasalin âterfinner man egentligen endast Galium pa- 
lustre . Potentilla anserina och Festuca rubra (v. arenaria) 
i större mängd. Bland öfriga typiska växter, som hafva 
sin största ntbredning inom delta balte och af hvilka 
alltid nägra samtidigt äro för handen, ma nämnas: Vi- 
da Gracca , Valeriana officinalis , Phalaris ariindinaeea , 
Lotus corniculatus , Angelica litoralis, Isatis tinctoria , Silene 
maritima , Lytkrum Salic aria, . Sonchus arvensis , Sagina 
procumbens , Cakile maritima , Scutellaria galericulata, Pu- 
mex crispus. Därtill komma en del arter, hvilka i sam- 
ma frekvens aterfinnas äfven högre upp i den suprali- 
terala regionen, nämligen : Tanacetum vulgare , Matricaria 
inodora * maritima , Allium Schoenoprasum , Veronica longi- 
folia v. maritima. Barbarea stricta. Leontodon antumnalis , 
Elymus arenarius. I den supralitorala regionen, som 
här kan päverkas bade af vindar och saltstänk, till- 
komma strax ofvan högsta FWc«^-vallen ofta Alnus glu- 
^mo^a-bnskar och bakom dem bland de moss- och laf- 
bevuxna stenarna ( Parmelia saxatilis är särskildt fram- 
trädande) Chamœnerium angusti folium. Bubus idœus } 
Sedum acre , Fragaria vesca i Bumex Acetosella, Stellaria 
graminea samt ofta Stenophragma thalianum . Myosotis 
collina och Draba incana, högre upp Juniperus. I och 
med den supralitorala regionen far väl pâ de yttersta 
skären den af Romell (1915) frân Stockholms skärgard 
beskrifna örtbacken anses börja. Den är emellertid pâ 
ytterst fa stallen fullständigt i behâll pâ grund af den 
starka betning äfven rätt obetydliga holmar äro utsatta 
för. Äfven den litorala regionens vegetation, sâdan den 
nyss skildrats, träffar man af samma orsak orörd före- 
trädesvis endast pâ smärre grund och öar i hafsbandet. 
Sten- och grusstränder inomskärs med relativ! 
skyddat läge och sand, slam eller humus mellan stenar- 
na hafva oftast mer eller mindre stark sluttning. Är 
denna svag, har gyttje- och humusbildningen vanligen 
