186 
tagit sâdana dimensioner, att betingelserna närmast 
kunna jämställas med dem â strand ängar, hvarigenom 
sten- och grusstranden förlorat sin karaktär. Pâ grund 
at den starka sluttningen komma gifvetvis eventuella 
zoner att vara sammanträngda, dâ stigningen frän nor- 
malt vattenstând till högsta högvattengränsen här äger 
rum pâ en jämförelsevis kort sträcka. Däremot böra 
gränserna mellan zonerna kunna bli skarpa. 
Den sublitorala regionens nedre del upptages van- 
ligen af riklig Fuchs. Ställvis förekommer högre upp 
eller i synnerhet dar gyttjebildning i nagon man ägt 
rum Potamogeton pectinatus och vanligen gles Arundo. 
Ännu högre upp är Zanichellia pedicellata ingen sällsynt- 
het. Det subsalina haltet saknar fanerogam vegetation. 
Det salina haltet är ofta väl utveckladt med de vanliga: 
Scirpus uniglumis , Plantago maritima , Triglochin mariti- 
mum , Agrostis stolonifera , Glaux maritima , tili hvilka säl- 
lat sig ännu en typisk art, Spergula salina samt ofta 
Aster Tripolium. Det suprasalina bältet saknar utskärs- 
strändernas artrikedom, dels emedan fröspridning genom 
hafsdrift ej i samma utsträckning förekommer, dels äf- 
ven emedan de uppkastade Fucus-resterna, vanligen äro 
sparsammare. Gränsen mot salin är emellertid oftast 
mycket tydlig och bestämmes af de fran humusstränder 
välkända: Galium palustre , Festuca rubra, Potentilla an- 
serina. Som mycket typiska arter tilikomma Myosotis 
caespitosa och en smâvuxen Plantago major , hvarjämte 
Centaurion Erythrœa , där den förekommer, har sin plats 
i bältets nedre del. Dessutom märkas ofta Lythrum 
Salicaria , Sagina procumbens , Vicia Cracca , Angelica lito- 
ralis , Phalaris arundinacea , kända fran utskärens rikligare 
vegetation. Omedelbart ofvan öfversta tangbädden följa 
i supralitoral Ainus- snaren med sin vegetation af Lysi- 
machia vulgaris, Melandrium silvestre etc. och strax bak- 
om börjar en af hafvet opaverkad vegetation (skog, 
äng). Ju svagare sluttande stenstranden är, dess större 
