188 
IV. Lerstränder äro alltid langgrunda och väl 
skyddade, hafva därför öfvergatt i gyttje- och humus- 
stränder och höra tili nästa grupp. 
V. Gyttje- och humusstränder finnas företrädes- 
vis i yttre och inre skärgarden. En sadan typ med 
tydlig sluttning har redan beskrifvits af den anledning 
att de olika zonerna här framträda tydligast i det täta 
växttäcket. Hithörande stränder med stark sluttning 
finnas knappast. Pa stränder med mycket lang eller 
diskontinuerlig sluttning förekomma väl i stört sedt sam- 
ma arter, men deras zonàla anordning framträder ej tyd- 
ligt eller saknas rent af. Sa kunna t. ex. Scirpus uni- 
glumis och Carex Groodenoüghü , typiska arter för salin och 
suprasalin pa sadana stränder, förekomma i intim bland- 
ning. Detta är antagligen orsaken tili att de här be- 
handlade zonerna ej särskiljas vare sig af Leiyiskä 
(1909) i Uleâborgs kiisttrakter eller af Häyren (1902) 
a tillandningsomrâdena i Ekenäs skärgard. 
Yi hafva sett, hurusom vegetationens zonala anord- 
ning uppträder mer eller mindre tydligt pa de llesta 
slag af stränder. Undantag bilda egentligen endast 
sten- och grusstränder med stark sluttning och expo- 
neradt läge samt sandstränder (a nämda strandtyper 
saknas i allmänhet rikligare, stadigvarande vegetation) 
och slutligen stränder med mycket langsam eller diskon- 
tinuerlig stigning. Terminologin, som Ursprungligen upp- 
ställts för en skyddad gyttje- och humusstrand, kan 
göras gällande äfven för de andra slagen af stränder, 
om vâgsvallet som faktor inryckes i den topografiska 
definitionen. De behandlade regionerna och bältena 
karakteriseras alltsa topografiskt och biologiskt pa föl- 
jande sätt: 
Den sublitorala regionen är alltid under vatten 
