194 
mycket ringa grad öfverensstämmer med sanna för- 
hâllandet. 
För Brandes râder det ingen som heist tvekan i 
frâga om storleken af Goethes betydelse som natur- 
forskare. ’’Intet aflægger saa hojt talende Yidnesbyrd 
om Goethes Geni, ogsaa om Betydningen af hans kunst- 
neriske Yirksomhed, om Sandheden af de Skikkelser, 
han har frembragt, og af de Tanker, han indenfor for- 
skellige aandelige Omraader har tænkt, som hans Op- 
dagelser i Naturvidenskaben. — — Saaledes foler en 
Nulevende Henrykkelse overfor Goethes forbausende 
Seerblik som Naturforsker, og Ærefrygt, ja Andagt, 
næsten dybere end overfor de ypperste Yidnesbyrd om hans 
poetiske Geni». (I, 297). Pâ ett annat stalle (II, 226) 
talas det om hans »dybtgaaende Indsigt i Naturen», och 
pâ ett tredje (I, 12) försäkras det, att han »gjorde i Bota- 
nik, Osteologi, Geologi Opdagelser, der sætter Tidsskel». 
Hvad som närmast föranledt dessa rader i denna 
tidskrift är Brandes’ förbluffande upplysning angâende 
värdet af Goethes »Metamorphose der Pflanzen» (1790). 
En botanist gnuggar sig i ögonen och tror först, att han 
last fei. Dar star emellertid I, 340: »Det lille Yærk, 
som den Dag ulag er Grundlaget for den videnskabelige 
Botanik , fremkaldte de Samtidiges Smil og syntes dem 
en pudsig Yildfarelse». Till all lycka hvilar botaniken 
pâ fastare grundvalar än Goethes dilettantism, och det 
är obegripligt, att en eljes sä kritisk man som Brandes 
har kunnat fälla det här ofvan kursiverade omdömet, 
hvilket saknar hvarje stöd af verkligheten. 
Yid ett föregaende tillfälle (i min skrift »Ur natur- 
vetenskapens värld», Stockholm 1914, p. 147) har jag 
fäst uppmärksamheten pâ J. H. F. Kohlbrugges » Histo- 
risch-kritische Studien über Goethe als Naturforscher» (Würz- 
burg 1913), och det kan vara anledning att i detta sam- 
manhang ater erinra om det värdefulla arbetet. Sa vidt 
jag har mig bekant, har ingen anställt en sa ingâende 
