195 
och framför allt sa kritisk undersökning af Goethes 
naturforskargärning som Kohlbrugge. Att denne, som 
är professor i antropologi i Utrecht, kommit att syssla 
med föreliggande tema, beror därpa, att hau gjort syn- 
nerligen tidskräfvande studier öfver evolutionsteoriens 
hi st^ria 1 ). Härvid har han förts in pa fragan om Goethes 
betydelse som naturforskare. Äfven vid främjandet af 
utvecklingsläran anses Goethe ha inlagt enastaende för- 
tjänster — nämligen af dem, som äro utan fackkun- 
skaper pâ detta svârbehandlade omräde. Brandes skrifver 
sâlunda I, 298: »Udviklingstanken — — hævdes ikke 
af nogen anden for end af Goethe». Det finns snart 
sagdt icke en biografi öfver Goethe, dar ej hans natur- 
forskarebedrifter jämställas med hans diktargärning. 
För dessa biografer är det själfklart, att om en man är 
stör pâ ett eller ett par omrâden, maste han nödvändigt 
vara det pâ alla. Man mäste säga, att denna slutled- 
ning mera sällan är berättigad i den värld, där brist- 
fälligheterna icke kunna skylas. Det gäller i hvarje 
fall om Goethe som naturforskare. 
Kohlbrugge har stora betingelser att sakkunnigt 
afgöra Goethes ställning tili de olika naturvetenskap- 
liga discipline rn a . Han har satt sig in i, hvad som 
redan var gjordt, da Goethe uppträdde med nagon af 
sin a naturvetenskapliga upptäckter, hvilkas värde an- 
tingen reduceras högst betydligt eller ocksa heit asido- 
sättes. Pâ detta omräde var Goethe autodidakt; hvad 
hans föregangare hade uträttat, kände han ofullständigt 
tili, och han trodde, att allt var nytt, blott därför att 
han ej sett det förr. Det ma vara förlatligt; men hvad 
som är ägnadt att förvana, är att det tagit sa lang tid 
1 )- Se härom hans afhandlingar i Zoologischer Anzeiger 1911 ; 
Biologisches Centralblatt 1912, 1915; Zeitschrift für Morphologie 
und Anthropologie 1914; Die Naturwissenschaften 1913, 1914. Pâ 
det sistnämnda stallet âterfinnes en summarisk öfversikt af »Goethes 
Stellung zum Entwicklungsgedanken». 
