falten färgades af reagenset kaffebruna. Ä den zebra- 
bandade Juncus Tabernaemontani antogo de hvita tvär- 
banden gul färg. Mycket svag och sa godt som utan 
differentiering ä de olikfärgade falten var reaktionen a 
blad af Sedum Sieboldii och Coleus sp n äfvensom â de 
fysiologiskt panacherade bladen af Fraxinus excelsior , 
hvilkas kanter voro hoprullade och blekta af Psyllopsis 
fraxini. I ännu andra fall af patologiskt indncerad pana- 
chering var däremot tydligt iakttagbar differentiering, sa- 
som hos Veronica Beccabunga , dar de af parasiterande 
Peronospora varia blekta bladen färgades med Millons 
reagens afgjordt svagare än de friska. samt hos Lonicera 
Xylosteum och Lonicera coerulea , dar de genom aphider 
affärgade bladfläckarna voro i det närmaste nt. an reaktion. 
Hos senast anförda art var de gröna ytornas färgning 
maskerad genom anomal mörkfärgning. Särdeles i ögo- 
nenfallande var ocksâ differensen i färgning ä minerade 
blad af Aegopodium Podagraria ; â sâdana Ställen, där 
mesofyllet, bäraren af kloroplasterna, förstörts, uteblef 
den MiLLON : ska reaktionen fnllstä-ndigt. medan bladet i 
öfrigt blef kräftigt tegelrödt. 
I anslutning härtill ma ytterligare nämnas, att jag 
i nagra fall sökte genom specifika, för ägghviteämnen 
utmärkande tinktioner (Heidenhain) pa kolorimetrisk väg 
afgöra ägghviteämnenas kvantitativa fördelning i de olik- 
färgade falten af panacherade blad. Som färgbad be- 
gagnade jag härvid en lösning af metylviolett, i hvilken 
blad af Humains japonicus för nagra timmar nedlades. Efter 
nttvättning visade det sig, att de gröna fälten voro tili 
följd af ymnig absorption af färgämnet intensivt bläfär- 
gade, medan de klorofyllfria visade endast heit ringa 
ansats tili viole ttfärgning. Ehuru meningarna kunna 
vara delade beträffande beviskraften af ifragavarande 
färgningsförsök — tinktioner anses ju mimera grunda 
sig pa fysiska och icke pä kemiska processer — -, synes 
mig försöket dock vara af intresse, da det ledde tili 
