23 
mitt förfogande. Stärkt mörkgröna thallusstycken af 
Ulva ( 26 /s 1915) lämnade vid analysen 5,oo X N (mot- 
svarande 31,3 ^ râprotein i torrsubstansen). I medeltal 
— ett 40-tal prof hafva af prof. Weibull analyserais — 
halier sig likväl N-halten nagot öfver 3 % för mörk- 
grönt och omkring 2 samt därunder för gröngult färgade 
Ulv a-stycken. En och samma. a vissa ytor grönfärgad, 
â andra hvit thallus visade ( 3 /7 1916) ä de förra (ljust 
gröngula) 2,48 ^ N. â de hvita endast 0,87 X, beräknadt 
pa torrsubstansen. Dessa tal äro i biokemiskt hänseende 
af betydande in tresse, dâ de visa, att en korrelation 
synes bestä mellan klorofyllfärgningens intensitet och 
N-halten i cellerna, i det att ägghvitehalten sjunker, i 
samma man som klorofyllfärgningen aftager. De lägga 
salunda den förmodan nära, att man mähända skulle 
genom kolorimetrisk bestämning af klorofyllet — genom 
en undersökning i samma riktning, som pa sin tid ut- 
fördes af prof. Jönsson, — kunna till en viss grad erhalla 
ett matt pa blads äggli vitehalt. 
För att an en gang aterkomma tili de panacherade 
bladens ägghvitereaktioner, künde det tänkas, att mellan 
de gröna och hvita falten en fysiologisk antagonism 
vore râdande, dâ tydligen en inbördes pâverkan af dêssa 
fait pâ hvarandra icke är utesluten. Mera bevisande 
vore därför en undersökning. vid hvilken komme i be- 
traktande material, dar en dylik pâverkan icke künde 
göra sig gällande. Ett sädant fann jag i de genom 
prof. Nilsson-Ehles forskningar bekanta kl or of y 11- 
förande och klorofyllfria raser af tväradigt körn 
(Nilsson-Ehle, I, 292; Taf. 11, fig. 3), hvilka, sasom 
denne visât, uppstâ genom mendelsk klyfning af en 
heterozygotisk modergeneration. Af detta material, som 
välvilligt ställts till mitt förfogande, undersökte jag lik- 
värdiga, omkring 14 dagar gamla groddplantskulturer, 
dar bladen nâtt en längd af omkring en decimeter. I 
