lomena picturata, livilka samtliga antogo en mättadt röd 
färg. A det panacherade Homalomena- bladet framträdde 
tydligt, att ifrägavarande rödfärgning var inskränkt till 
de gröna falten: de klorofyllfria. hvita, voro ofärgade 
eller gulaktiga. Differensen gör sig tydligast gällande. 
om bladen hâllas upp mot dagern. 
Raspail’s reaktion, hvilken sedan länge användts i 
mikrokemien. är mera mängtydig, i det att, förutom ägg- 
hviteämnen. vissa alkaloider, hartser. alkoholer och ben- 
zoler, äfvensom tyrosin och feta oljor (t. ex. Ricinus- olja) 
gifva densamma. Den anses bero pa furfurolbildning. 
Guezpa’s reaktion (se Tunmann, I, 418), behand- 
ling af ägghvita med mättad ammoniakalisk nickelsul- 
fatlösning och därefter stark kaliint, ledde i de fall, jag 
undersökte, tili gulfärgning, erinrande om den, som in- 
träder vid xanthoproteinreaktionen. Med denna pröfvades 
blad af Malva Alcea , Planta go major och Amicia zygomeris. 
Molisch’s thymolprof ntförde jag â blad af Plantago 
major , Calycanthus occidentalis och Amicia zygomeris. 
Reaktionen, hvilken beror pä afklyfning af socker (eller 
i allmänhet kolhydrater) ur ägghvitemolekylen och äfven 
ger utslag med rena sockerarter, ntförde jag pa det sätt. 
att bladen först behandlades med alkoholisk thymollös- 
ning och därefter med koncentrerad svafvelsyra. I all- 
mänhet erhöll jag endast svag violettfärgning, hvarjämte 
det befanns. att en tämligen lang tids inverkan af svaf- 
velsyran var af nöden. Vid Molisch’s thymolprof synes 
den egentlige bäraren af reaktionen iitgöra furfurol, 
hvilken uppstar genom svafvelsyrans inverkan à det ur 
ägghvitemolekylen primärt utskilda sockret. Profvet är 
af intresse, emedan det ntgör en indikator pa förhanden- 
varon af kolhydratartade atomgrupper i ägghvitemole- 
kylen. 
En ytterligare reaktion a ägghvita bestâr i vio- 
lettfärgning vid kokning med rykande saltsyra. Denna 
färgning antogo vid profvet bladen af följande växter: 
