39 
tillhöra tvâ olika arter. Yad beträffar den här anförda 
Medicagoiormen har jag ej kunnat finna nägon som halst 
dylik skilnad. Den angivna skilnaden i blommornas 
storlek kan ej häller tillmätas nägon avgörande be- 
tydelse, dâ denna även hos typisk M. lupulina kan växla. 
Säledes är det mycket som talar för att vi hava att göra 
med endast en stândortsform av Medic a go lupulina. 
Om denna form kan pavisas äga nagot större 
system atiskt värde, blir den ur växtgeografisk synpnnkt 
av in tresse. Dess utbredning kommer nämligen att 
sammanfalla med utbredningen av en del andra element 
i den svenska alvarfloran. Den är känd frân S. Europa. 
N. Afrika, Mindre Asien, Syrien och Persien, dessutom 
frän en lokal i Polen. Att inga pa nägon utläggning 
av hithörande frägor är naturligtvis av ringa nytta innan 
man far denna växts värde klart. Jag har endast velat 
papeka förekomsten av växten säsom ett observandum 
för kommande undersökning. 
Dess utbredning i Sverige är enligt exemplar i 
Upsala Botaniska Museums herbarium Öland och Got- 
land. (Öl. Alvaren 1818 herb. E. Fries, Besmo Alvar 
10 / 7 1903 Hernfrid Witte, Gotland Yisby 1893 M. M. 
Floderus) alla sâsom M. lupulina L. 
Citerad litteratur. 
Ascherson, Paul och Graebner, Paul: Synopsis der Mitteleuropä- 
ischen Flora Bd. 6:2 Leipzig 1906 — 10. 
Bertoloni, An. Flora Italica vol. VIII 1850. 
Boissier. Edm. Flora Orientalis II Genève 1872. 
Gussone. G. Florae Siculae synopsis... Tom. II Neapoli 1844. 
Witte. Hernfrid: Till de svenska alfvarväxternas ekologi. Akad. 
afh. Upsala 1906. 
Lotsy. J. P., Evolution by means of hybridization. 
1916. VIII. 166 s. 
I ett sammanfattande arbete har nu Lotsy framlagt 
sin förut i fiera mindre avhandlingar sedan 1911 förfäktade 
teori om korsning säsom den enda faktorn vid artbildning 
och evolution. 
