50 
visa en fullständig parallelism mellan kollektivart ern as 
olika former. Att en sâdan likformighet skulle vara att 
finna lios all verldens rosor isäväl odlade som vilda) 
framställer A. i sin snillrika afhandling om »Danmarks 
Rosæ» (Botanisk Tidsskrift 34: 6. 1916). Jag vill icke 
här kritisera min vördade rhodologiske läromästare och 
vän Almquist, men jag tillater mig nämna, att jag, ät- 
minstone för närvarande. instämmer med Matsson: »Att 
utveeklingen lios de stora förgreningarna af huvudarterna 
skall ga i likartad rigtuing, säger sig sjelft, men det är 
hvarken rimligt eller naturenligt att fordra, att den 
derför skall vara füllt analog» (Svensk Botanisk Tid- 
skrift 6 : 3. 1912). 
Emellertid äro Skandinaviens rosaformer — bland 
hvilka i synnerhet vara talrika svenska ligga mig om 
hjertat — ännu tyvärr mycket ofullständigt kända och 
derför äfven beträffande säväl namn som begränsning 
synnerligen omtvistade. Ett färskt exempel pa specia- 
li sters olika âsigter i fräga om rosor liafva vi i Mats- 
sons kritik af F. & E. Lönnkvists exsiccat (Svensk Bot. 
Tidskr. 10: 3. 1916). När en oerfaren nu ser art er och 
former sa olika bedömda och tili sin förundran finner, 
att framstaende forskare med mânga ärs erfarenhet 
just pa detta omräde kunna komma tili sa vidt. skilda 
résultat, kan följden lätt blifva, atf han anser de olika 
arternas karakterer sä dubiösa, sä öfvergäende i hvar- 
andra, att en vanlig dödlig icke förmar urskilja nägon 
bestämd gräns. Och om han kommer pa sädana tan- 
kar, finnes stör fara för, att han öfverger det kanske 
nyligen päbörjade studiet af det älskliga Bosaslägtet 
för att icke drunkna i formernas kaos. Hufvudsakligen 
för att möjligen kunna vara tveksamma rosavänner och 
nybörjare tili nägon liten hjelp publiceras dessa anteck- 
ningar. Skulle de tilläfventyrs väcka intresse för rosa- 
studier äfven hos nägon, som icke förut sysslat dermed, 
sä mycket battre. Ty faltet är stört, och arbetarne äro 
