sjelva gifna namn, till föga gagn for vetenskapen. menar 
jag, men förorsakande ett orimligt trassel. 
I Species Plantar uni ed. 2 1762) beskrifver Linné 
14 Rosa-arter. Han har tydligen haft stör möda att 
skilja dessa frân livarandra, ty han afslutar slägtet med 
orden: »Species Rosarum dificillime limitibus circum- 
scrib.untur et forte natura vix eos posait» . 
Eft er Lin nés tid började man uppställa Rosa-arter 
i massa. Hvar botanisier an gingo, sägo de buskar r 
som icke gerna ville lata sig inpassas bland kända 
former, och sa maste de belt naturligt anse sig hafva 
f unnit nâgot nytt. När nu nyheterna frân en ort icke 
syntes füllt identiska med former frân andra trakter. 
började den ena rhodologen anse den andras arter 
suspectæ et corrigendæ (jfr ofvan citerade uttalande 
af Fries), och sa uppstod den stora villervalla beträffande 
Rosanamn och deras större eller mindre värde, som 
tyvärr ännu râder, Jag vill hâlla fore, att orsaken till 
delta torde vara att söka i botanisternas benägenhet 
ända in i nyare tid att hos Rosorna förbise de verkliga 
likheterna och olikheterna, under det de mer aktgifvit 
pâ ovâsentliga sâdana. Sâsom exempel pâ en samling r 
af livars arter troligen icke hälften vunnit nâgot ail- 
männare erkännande, kan anföras E. Ripart: »In Her- 
bario meo generis Rosse Divisio», publicerad af F. 
Crépin 1890; en ganska invecklad divisio, som upp- 
tager 312 europeiska arter. 
Det storslagna verket Synopsis der Mitteleuropäi- 
schen Flora von Ascherson & Grsebner angifver för 
slägtet Rosa (auctore Robert Keller 1901) »ca 70 Arten» 
och upptager sâsom vildväxande inom floromrädet 85 
arter och hybrider med en nästan otalig mängd varie- 
teter och former. Att säkert placera t. ex. en R. canina- 
form enligt utredningen i denn a modern a Flora torde i 
de fiesta fall vara sä godt som ogörligt, ty äfven der 
skâttas ät den garni a arfsynden att hâlla enkel eller 
