sammansatt serratur. glandler pa blomskaft o. a. mindre 
vasentliga egenskaper for skiljande karakterer. 
Bland svenska botanisier var Elias Fries en af- 
gjord motstândare till de manga Rosa-arterna; han 
yttrar bl. a. (1. c.) »Multæ descriptæ sunt Rosarufti 
Europæarum centuriæ; verarum sp.ecierum numerus unam 
alteram ve decadem non excedit!» Svenska Floror frân 
förra seklet hafva ocksâ nôjt sig med ett fatal arter 
oeli former. Wahlenbergs Flora Suecica (1831) uppta- 
ger 5 arter plus II. pimpinellifolia »ex hortis ejecta». 
I Hartmans Flora ed. 11 (1879) beskrifver J. A. Leffler 
8 arter (bland hvilka II. involuto âr uteslutande norsk); 
endast t venue âro uppdelade i underarter. En 1887 af 
Leffler gjord bearbetning af Rosaslägt et för pâtankt nv 
upplaga af Hartmans Flora upptager samma arter. men 
formerna hafva förökats och ändrats. Vâr sista större 
Flora. Neumans (1901), i hvilken Matsson beskrifver 
Rosorna. har 16 arter samt manga hybrider: uppställ- 
ningen af varieteter är temligen lik Kellers i Asch. & 
Græbrs Synopsis. 
Om vi med uppmärksamhet se litet pà Rosasläktet 
i Neumans Flora och göra jemförelser med andra deri 
afhandlade kritiska slägten: Hieracium, Rubus. Gentiana. 
Euphrasia, Alchemilla m. h. 7 kunna vi ju knappast 
undga att finna. det förstnämnda slägte blifvit af vara 
botanisier ganska styfmoderligt behandladt. Ja, sedan 
Elias Fries verkade. kan jag icke se mer an en värde- 
full iakttagelse, som gjorts beträffande Sveriges Rosor: 
urskiljandet af II. (jlanca; och det dröjde länge. Leffler 
kände ju sedan langt tillbaka (flauca under namiiet Re-uteri 
Godet, men sag icke, att det var en frân canina vida 
skild art. Under det andra svâra slägten efter hand 
blifvit utredda och fait sina arter begränsade af helt- 
andra linier, än dem Linné och haus närmaste efter- 
följare förmadde uppdraga, hafva Rosasläktets kanske 
tusentals skild a former i Sverige fortfarande varit sa 
