blommor hafva i regel svag färg. fran rent livit till ljus 
rosa; vissa ar kan rosafärgen hos en del buskar fram- 
träda skarpare, och vid efterblomning pa liösten fâ kron- 
bladen gerna högre färg. Ser man en rosenbuske med 
rent hvita blommor. är den nog i nio fall af tio en canin a- 
art. och för det tionde fallet har man att misstänka 
annan art i sub- eller super-form. Tissa arter förete sa 
egna färgnyanser. att dessa nästan göra andra känne- 
tecken öfverflödiga. Sa hafva t. ex. vid Marstrand vâx- 
ande buskar af if. Lindstroemii At (sensu angustiore) 
en egendomlig färg. temligen högröd med en antydan 
om tegalrödt, som alla âr (och ârstider) visât sig kon- 
stant. Märkliga äro blommorna af II. versicolor ans Mtss. 
& Lindstr. (en tomentosa-art), som lefvande äro hvita 
med lysande rôda flâckar i kanterna: i halftorrt tillstând 
blifva de de svagt rosenröda, füllt torra âterfâ de sin 
ursprungliga färg. G lau ci fo r-n i is -arter hafva vid Mar- 
strand alltid ljus rosafärg. men frân andra trakter har 
jag sett sâdana arter med högröda blommor. 
Nyponen (skenfrukterna, pseudocarpi a) mä man noga 
gifva akt pâ. Fries säger: »E fructibus optime petuntur 
differential» (Nov. Fl. Suec. ). Almquist: »Fruktexemplar 
- äro utan värde för bestämningen» iDanmarks 
Hosæi: sä olika kunna asigterna vara! Jag instämmer 
med Fries, kanske dock med »optime» mildradt tili 
»bene». En hufvudkarakter för kollektivarten villosa 
äro de pulpösa nyponen, som mogna tidigare än hos 
nâgon annan art : efter dem komm a de temligen fast a 
nyponen hos ylaiicci- och tomentosa- arter m. fl. : slutligen 
kunna vi med ganska stör säkerhet antaga, att hvarje 
bärplockare känner igen den stora artsamlingen B. ca- 
nina (sensu latiorej pâ de mycket liarda nyponen, som 
mogna sent pâ hösten: »Fructus valde duri. accedente 
gelu primum maturescentes» (Fries, 1. c.). Nyponens 
talrikhet och inbördes ställning kunna äfven gifva oss 
ledning. Tissa arter hafva gerna ensamma nypon. 
