m 
tro, utan pâ tvenne vindlingar af en spiralförmig Unie 
med lika afstând frân hvarandra. Om man betecknar 
det yttersta bladet med 1 och det innersta med 5 samt 
följer bladen frân venster till höger, sa traf fas de i denna 
ordning: 1 — 4 — 2 — 5 — 3. Förbinder man dem med räta 
linier i nummerföljd frân 1 till 2 o. s. v., sâ bildas (det 
mystiska) pentagrammet. Detta lär icke hos nâgot annat 
kândt naturfôremâl finnas sâ tydligt angifvet. 
Som vi ofvan sett skilde Linné sina begge äldsta 
Rosa-arter pâ foderbladen, som voro hos den ena odelade, 
hos den andra till hälften fjäderlika, och dessa egen- 
skaper äro fortfarande förträffliga karakterer. R. cin- 
namomea, R. acicularis och R. pimpinellifolia (jemt.e 
fiera andra utländska arter), Homosepalœ , hafva foder- 
bladen hela, stnndom försedda med en eller annan kort 
(nâgon gâng äfven läng och smal) tand. Öfriga Rosor, 
Heterosepalœ , hafva 2 1 /‘i foderblad mer eller mindre 
fjäderlikt klufna (mark Linnés nttrycksfnlla »semipinna- 
tis » ; Fries: »proprio modo semipinnatæ»). Hos R. villosa, 
som gränsar närmast tili Homosepalæ, är denna egen- 
skap minst ntvecklad, hos canina-arter mest. Hälften 
(2 jemte ena sidan af det tredje) af foderbladen saknar 
alltid hos alla rosor hvarje spär af bihang. Denna egen- 
domlighet hos Rosorna var känd redan af Albertus 
Magnus, »Medeltidens sä godt som ende naturforskare 
af nâgon betydenhet» (Wittrock). Möjligen är han äfven 
författare tili följande urgamla gâta, som syftar pä 
sagda förhällande: 
Quinque sumus fratres sub eodem tempore nati, 
Bini barbati, bini sine crine creati, 
Quintus habet barbam sed tantum dimidiatam. 
Af denna har jag sett en svensk öfversättning, sä 
lyd ander 
