XXVI 
INLEDNIXG. 
sadana bibehalla atminstone dem som sta mera isolerade, fastan de 
fordelas i mindre genera. Det gamla, allmanna genus-namnet blir 
da namn for Familj eller annat storre genns, livarpa exempel i 
det foljande ses vid Psittacus ocb Picus, ocli en sort trinomi upp- 
kommer, i det att hvarje art kan fa tre namn; ett artnamn, ett 
namn av genus minus ocli ett av genus majus, t. ex.: Psittacus, 
(Palseornis) torquatus, Picus (Gecinus) viridis o. s. v. Motsvarande 
exempel finnas i Botaniken: t. ex. sl. Agaricus L., som lange va- 
rit sa behandladt: Agaricus (Amanita) muscarias; Ag. (Clitocybe) 
candicans; Ag. (Russula) felleus'’’ etc. — Detta forhallande maste 
visserligen tills vidare anses for exceptionellt, men vi dela deras 
mening, som payrkat, att icke tva eller Hera arter inom sadana 
grupper fa samma artnamn. Jag har langesedan genomfort denna 
regel inom genus Picus L. (i Consp. Av. Picin. 1866), och anser 
onskvardt att den bleve antagen for alia storre grupper av en viss 
rang (t. ex. Familjer, eller Cohorter), men inser att detta icke 
later sig gora forr an Ornithologien erhaller ett Systema catho- 
licum, antaget av alia, och mera naturenligt inom de hogsta Ord- 
ningarna, iin det nu vanligen begagnade Cuvieriska. 
Da ett allmiint genusnamn, sasom nyss namndes, antages for 
en vidare fordelad storre grupp, sa kan detta namn icke aiiviindas 
for nagot underordnadt genus, och man avviker hiirigenom fnin 
den annars allmanna regeln, att ”da ett storre genus delas bor 
namnet bibehallas for det mindre genus, som innehaller den ty- 
piska arten”. Det iir viktigt att i allmanhet noga folja denna re- 
gel och att riitt bestamma den for namnet typiska arten, i fall en 
sadan verkligen finnes, da han plagar igenkannas av det gamla 
sprakbruket, eller av artens eller namnets beskahenhet, av slagtets 
forsta bildning o. s. v. Det har ledt till stoia fel att man trott 
sig alltid bora anse den forsta arten for typus; ty deis satter man 
ofta en avvikande art forst, emedan han narmar sig till ett fore- 
gaende sliigte; deis stiillas ofta tillfalligtvis helt olika arter forst i 
olika skrifter, t. o. m. av samma forfattare. I Linnei S. A. X 
och XII borjar slagtet Motacilla med ^1. luscinia, som dock i S. 
X. 1735 riktigt uppfordes sasom sarskildt slagte. Luscinia; men 
samma art star i Lathans Index forst i det nya sl. Sylvia, hvars 
typus dock uppenbart ar i\lot. Sylvia L. Typus for sl. Motacilla 
ar, enligt det gamla sprakbruket hos Auct. classici, i\I. alba, och 
ingen annan. Se for ovrigt, i det foljande, sl. Turdus, Lanius etc. 
Om tiden hvarifran den binara eller Linneanska nomenclaturen 
maste boija, aro tankarna annu ej fullt ense. Vanligen antages 
