2 . OM AFFINITETEN. 
XIII 
ledning aterstar saledes for systemets uppgorande, an den samma 
som fans vid antagandet att arterna iiro oforanderliga, niimligen : 
att arter och sliigten bora sammanstiiUas efter sin storre eller inin- 
dre likhet i bildning, och denna likhet maste tills vidare antagas 
sasom det enda kannetecknet eller den enda anvisning pa hvad 
vi kalia affinitet. 
Harav tyckes folja att nian i Naturalhistorien maste anse ar- 
terna sasom oforanderliga. Men detta torde dock savida bora lida 
ett imdantag, att arterna i allmanbet maste anses variabla inom 
tranga grilnser, sa att de sma incn constanta olikheter (i storlek, 
farg m. m.) som vanligtvis finnas mellan individerna av en art 
fran olika liinder, eller ofta fran samma land, icke atskiljas sasom 
olika arter, utan sammanforas under en art sasom geografiska eller 
climatiska, eller slagt-racer (stirpes) eller rent af sasom individuella 
varieteter. Sasom exempel anfora vi blott: Vidua (Hypocha'ra) 
nitens, livarav hannen i sin svarta lio"tidsdra"t, i Svdafrika bar 
en gronaktig glans, men i Xord- samt Centralafrika en blaaktig, 
och derfore varit ausedd sasom skild art under namn av V. idtra- 
niarina; — Vidua serena med svart tlack pa hakan i Nordafrika 
och vanligen utan denna i Svdafrika ; — Fringilla domestica i 
mangfaldiga foriindringar; — Fr. luiaria med storre eller mindre 
niibb m. m.; — Ficus leuconotus, P. tridactylus m. fi. med mera 
hvitt i fargen i nordliga liinder, samt talrika arter som visa samma 
olikhet o. s. v. Men efter alia antaganden blir skillnaden mellan 
art och race eller varietet stundom ganska obestiimd och godtyck- 
lig, hvilket den maste bli, emedan den iir sa i naturen. 
Om vi antaga att arterna iiro obegriinsadt forilnderliga, sii 
Ibljer icke nodviindigt derav att de niirinast besliigtade skulle niir- 
mast likna hvarandra. Tvartom knnna vi forestiilla oss att indi- 
viderna av en Anss sliigt bleve betydligt olika med forfliderna, un- 
der det att alia de ovriga eller storsta antalet av samma art bibe- 
holle den gamla formen ofoiiindrad. I detta fall skulle den till 
Ibrmen iindrade sliigten verkligen utgora en egen art och skiljas 
fran den ursprungliga arten, bland hvilken dock funnes lians sliig- 
tingar pa bade liingre och narmare hiill. — Liksa kan man tiinka 
sig att en art (A) A"ore narmare beslagtad med en annan (B) iin 
med en tredje (C); men att han likvill till sin bildning narmare 
overensstiiinde med C iln med B. Denna sistnamnda (B) kunde 
niimligen genom en hastigare skedd foriindring befinna sig pa en 
hclt olika utvecklingsgrad med A och C, hvilka narmare liknade 
hvarandra. Add sammanstiillningen efter likhet i bildning maste 
