39 
OSO strykande grenen af Karjalanselkä. En tredje till 
samma system hörande linie är bgCis — aghgCjs— a8b24C45 
( 4 P 2 '; 60 ^ 39 ') — agbsCis, som går' långsmed VNV — OSO- 
liga sträckningen af Salpausselkä, och afskäres af den förut- 
nämnda långsmed den ONO-liga sträckningen gående äb-linien 
vid det ställe, der Kymmene elf genombryter Salpausselkä, 
och som i sjelfva verket utgör den punkt, der de tvenne 
riktningarna åtskiljas. Den NO-liga, parallelt med I^adogas 
NV-kust gående sträckningen af Salpausselkä är en till ä2b- 
systemet hörande riktning, likasom den i vestra Finland i 
NV-lig riktning strykande Hämeenkangas och dess fortsätt- 
ning Kangasala åsen höra till a2b-systemet. Sammanbinder 
man slutligen nämnda genomkorsningspunkt mellan a^bi^Cgo — 
^ 2 b 5 Cio och a2b8Ci5 — a8b24C45 med absC^ samt de förut nämnda 
polerna ai3b49C9o och a2b5Cio) så kommer man till linier, 
som gå i riktning af den VNV resp. O — V-liga sträckningen 
af Salpausselkä i sydvestra Finland. 
Sålunda kan man genom några få och jemförelsevis enkla 
kristallografiska zonlinier uttrycka de stratigrafiska och oro- 
grafiska hufvudriktningarna inom Finlands landamären. Att 
man genom förökadt antal af de förra kan komma till en 
närmare öfverensstämmelse mellan dem och de sednare är 
tydligt. Då det emedlertid här var fråga blott om en allmän 
och öfversigtlig framställning, så synes en sådan detaljerad 
undersökning här icke vara på sin plats, så mycket mer som 
åtskilliga svårigheter redan på grund af sakens nyhet ställa 
. sig deremot. 
Det kunde dock ifrågasättas huruvida verkligen ett större 
antal linier äro behöfliga än de ofvannämnda för att äfven 
i detalj framställa Finlands stratigrafi och orografi, eller om 
ens så många äro nödiga, i det| att det nämligen synes 
sannolikt, att äfven här samma betraktelsesätt ^kan tillämpas 
