G eogeni. 
Naumann har i sin utmärkta „Lehrbuch der Geogno- 
sie”, hvilken i flera afseenden tjenat tili förebild för sednare 
författare, delat Geologin i tvenne delar: Geognosin, som 
innefattar den egentliga beskrifvande, företrädesvis empiriska 
delen, samt Geogenin, som utgör den mera spekulativa fram- 
ställningen. Den sednare synes mig böra betraktas såsom 
ett nödvändigt komplement till den förra; också finner man 
den mer eller mindre beaktad vid den geologiska framställ- 
ningen af såväl större som mindre delar af jordytan, så t. 
ex. äfven inledningsvis i Holmbergs ”Materialier till Finlands 
geognosi“ (Bidrag till Finlands naturkännedom 4:de häftet). 
Dess rätta plats är dock efter icke före den beskrifvande 
delen, och då nu i det föregående denna sistnämnda blifvit 
tillgodosedd, synes det mig nu vara af nöden att här om ock 
blott i största allmänhet söka utreda de egentliga geogene- 
tiska förhållandena. 
Härvid synes mig dock ett annat förfaringssätt måste 
användas än det i det föregående använda. Den induktiva, 
rent empiriska methoden är nämligen här ensam för sig icke 
tillräcklig äfven om den understödes af den komparativa; ty 
för att ifrån de enskilda fakta med någon större säkerhet 
draga allmänna slutsatser borde man kunna förfoga öfver 
en vida vägnar större mängd tillförlitliga sådana än nu är 
fallet; men i samma mån, som dessa ökas till antalet, i 
