47 
smältpunkt (Pfaff 1. c. p. 294). Undantag göra visserligen 
de ämnen, hvilka i likhet med vattnet utvidgas vid sin stel- 
ning, en utvidgning, som icke kan bero på annat än en i 
ock för kristallisationen försiggången omlagring af moleky- 
lerna. Men äfven förutsatt, att detta vore fallet med en del 
af de i det inre befintliga ämnena, kan detta dock icke gälla 
för alla, ty de flesta ämnen sammandraga sig vid stelningen 
(Cazin, Värmet, öfvers. af Paijkull p. 214). Också hafva 
ofvanför nämnda författare icke låtit denna omständighet in- 
verka på sina åsigter, hvilka låta förena sig i den af Dana 
(1. c.) framställda satsen, att jorden består af en fast kärna, 
hvars stelning gått från centrum utåt, en yttre skorpa, hvars 
stelning gått utifrån inåt, samt ett intermediärt lager af en 
plastisk, fortfarande i stelning inbegripen massa. — I sam- 
manhang med det ofvanstående må anföras, att äfven Halley, 
Hansteen (Hunt 1. c.) samt Lament (Müller, Kosm. Physik) 
för förklaringen af jordmagnetismen antaga en kompaktare 
kärna under den mindre täta jordskorpan. 
Ehuru tillfören e en anhängare af läran om att jorden 
i sitt inre är helt och hållet i ett smältflytande tillstånd, 
blott omgifvet af ett jemförelsevis tunt skal, detta dock mera 
på grund af att det allmänt så antagits än af några verk- 
liga skäl, måste jag numera efter närmare jemförelse mellan 
de tvenne olika lärorna obetingadt gifva företrädet åt de nya, 
af de ofvannämnde författarne uttalade åsigterna. En om- 
ständighet, som härvid isynnerhet inverkat är svårigheten att 
fatta huruledes ett jemförelsevis så tunt skal af icke mer än 
9 — 10, ja låt vara 30 à 40 geogr. mil (Naumann 1. c. p. 58), 
såsom på grund af temperatur-tillökningen mot jordens inre 
vanligen antages, skulle kunna motstå den ofantliga inre 
smälta massans påtryckning äfvensom inverkan af solen och 
månen, utan att sönderbrista öfverallt. Också hafva Hopkins 
