1 
48 
och Thomson (1. c.) på grund af astronomiska skäl (ebb och 
flod, nutation och precession) kommit till det resultat, att 
jorden i sitt inre är fast („sannolikt fastare än en lika stor 
stålkula“ Thomson 1. c. p. 453), blott med undantag af större, 
närmare ytan belägna och af ännu flytande material upp- 
fylda hålrum. Dessa äro fullkomligt tillräckliga att förklara 
de vulkaniska företeelserna äf vensom ock, då de naturligtvis 
måste varit större och allmännare under fordna tider, de 
plutoniska eruptionerna. Afvenså äro de tillräckliga att för- 
klara de geothermiska iakttagelserna, så mycket mer som 
dessa ännu äro jemförelsevis alltför få för att man deraf 
kunde draga den slutssats, att värmet öfverallt skulle likfor- 
migt stiga med djupet, och dessutom t. e. d. kunna vara be- 
tingade af kemiska och fysiska orsaker. Så t. ex. anmärker 
prof. A. E. Nordenskiöld (^Geol. Föreningens i Stockholm 
Förh. Bd. III N:o 2) med anledning af ett anförande af Herr 
F. Nordström rörande den höga temperaturen i Fahlu koppar- 
grufva på grund af svafvelkisens oxidation, att den i grufvor 
iakttagna värmetillökningen mot djupet P C. för 60 — 100 
fot) åtminstone delvis torde vara beroende af kemiska och 
fysikaliska förhållanden. 
Men det är icke blott de ofvannämnda skälen, som 
föranledt min öfvergång från åsigten om ett flytande till det 
om ett fast tillstånd i jordens inre, utan äfven de slutsatser, 
hvartill man kommer genom ett konseqvent fullföljande af 
den ofvanför antydda kosmogenetiska theorin. Alldenstund 
skilnaden mellan de tre aggregationstillstånden beror på den 
större eller mindre rörligheten hos molekylerna, och denna 
motverkas af trycket, måste öfvergången till en fastare aggre- 
gationsform försiggå lättast på den punkt, der detta är störst 
d. V. s. i massans centrum. Detta tryck beror åter icke af 
något annat än den allmänna molekularattraktionen, och då 
