49 
denna är motsatt värmet, som sträfvar att aflägsna mole- 
kylerna, och sålunda kan sägas vara en repulsivkraft, så 
kunna vi häri finna en orsak till den vexelverkan, som eger 
rum mellan tryck och värme. På grund häraf kan man 
äfven säga, att det är trycket, som vid den ofvanför antydda 
j elementarbildningen betingar öfvergången från de enklare, 
(primära) till de i allmänhet mera sammansatta och fastare 
eller tätare’ (sekundära och tertiära) elementerna (F. J. W. 
Försök till en på atom v. grundad gruppering af de kem. elem. 
1. c. p. 418 0 . f.). Då nu detta tryck såsom nämndt är 
I störst i de inre minst i de yttre delarna af de kosmiska 
massorna, så följer deraf, att de tertiära elementerna (d. v. s. 
I de s. k. tunga metallerna) skola befinna sig företrädesvis i 
de centrala delarna, de primära (d. ä. de permanenta gaserna 
syre, väte, qväfve) i de yttre delarna samt mellan dem de 
j sekundära (d. ä. de egentliga metalloiderna samt de s. k. 
! lätta metallerna). Att detta i sjelfva verket är fallet, såväl 
j hvad särskildt jorden beträffar, som äfven i allmänhet be- 
I träffande planetsystemet i sin helhet, det kunna vi sluta på 
I grund af vår kännedom om jordens och de öfriga planeternas 
i resp. spec, vigter. De tre elementarsfererna motsvaras i det 
i stora hela af de tre delar vi hos jordklotet kunna särskilja: 
! nämligen det yttre atmosferiska omhöljet, den intermediära 
I silikatskorpan och den inre kärnan, hvilken sistnämnda vid 
! jemförelsen mellan jordens spec, vigt i sin helhet (5,5) och 
; spec, vigten af de jordskorpan hufvudsakligen sammansättande 
j ämnena (2,5 i medeltal), måste antagas hufvudsakligen bestå 
I af tunga metaller. Riktigheten af denna slutsats har från 
i många håll blifvit betviflad på grund deraf, att man ansett, 
att redan kompressionen af en massa af samma täthet som 
de på ytan befintliga ämnena vore tillräcklig att förklara 
•\ jordklotets jemförelsevis höga spec, vigt (se Pfaff 1. c. p. 42), 
4 
I 
i 
i 
I 
