51 
massan af den metalliska kärnan, ocli denna kan icke vara 
någon annan än jernet, den allmännaste af alla tunga metaller, 
hvilket också af Dana antages (1. c. p. 737), såväl på grund 
af oxidernas allmänna förekommande i de eruptiva och ar- 
cheiska (metamorfiska) bergarterna, som äfven på grund af 
jernmeteoriterna. 
Dessa sistnämnda förtjena en särskild uppmärksamhet 
med afseende på ifrågavarande hypothes om jordens metalli- 
ska kärna. De s. k. Widmanstettenska figurerna, som man 
på deras slipade ytor kan frambringa genom etsning med 
en syra, äro intet annat än de regelbundna figurer man genom 
behandling af vatten eller syror kan frambringa på kristaller- 
nas ytor, hvaraf följer, att meteorjernmassorna äro frag- 
menter af verkliga kristaller, hvilket ock redan blifvit anmärkt 
af Haidinger, som tillika framhållit, att de stora kristall- 
individer, till hvilka dessa ofta kollossala fragmenter hänvisa? 
förutsätta en verldskropp såsom sin bildningshärd, till hvilken 
äfven G. Tscherraak hänfört stenmeteoriterna (G. Tschermak, 
Die Bildung der Meteoriten und der Vulcanismus, Sitzb. d. 
k. Akad. d. ^Yissensch. zu AYien II 1875). Men hvad som 
gäller om en del planeter måste gälla om dem alla, och vi 
komma härigenom på induktiv väg till den ofvanfÖr dedu- 
cerade satsen om att jorden i sitt inre innehåller en indivi- 
duel jernkristall. För öfrigt kan det högeligen betviflas 
huruvida verkligen allt det jern, som blifvit anträffadt på 
jordytan är af meteoriskt och icke snarare af telluriskt ur- 
sprung. För min del vore jag mycket böjd för att anse det 
sednare vara fallet med de bekanta af A. E. Nordenskiöld 
upptäckta jernmassorna vid Ovifak på Grönland, angående 
hvilka skrifvits för och emot deras meteoriska ursprung^ 
Sednast har Steenstrup framhållit åtskilliga skäl, som talat 
mot det sednare. Af dessa är väl det förnämsta det, att de 
