55 
! 
I 
i höljet likartade (isomorfa): så t. ex. orthit och epidot (från 
I Degerö), triplit och apatit (från Ulrikasborg vid Helsingfors, 
F. J. W. Öfv. af Vet. Soc. Förh. XVII 1875), hvarvid det 
I specifikt tyngre mineralet bildar kärnan. Här kan äfven an- 
; märkas en af Rose (Pogg. Ann. 218 p. 30) anförd pyrit- 
I kristall med en stor, tydligt afsöndrad kärna, omsluten af 
' ett tunt kristallomhölje, hvilken företeelse af honom jemföres 
tt med det af Breithaupt (Handb. der Mineralogie Bd. 3 p. 697) 
hos turmalinkristaller anmärkta förekommandet af en inre? 
) tydligt afsöndrad och såsom amorf turmalin betraktad sub- 
stans. Dessa förhållanden synas äfven kunna paralleliseras 
med de s. k. perimorfoserna, isynnerhet förekommande hos 
granat, och bestående deri, att sjelfva kristallen är reducerad 
till en papperstunn yttre hinna af fullkomligt regelbunden 
! form och fullkomligt frisk, under det att den inre massan 
bildar ett aggregat dels af kalkspat dels af en blandning af 
epidot och granat: så t. ex. hos granatkifistaller från Degerö. 
— Då man tager dessa fakta i betraktande synes det knappast 
nödigt att antaga en inre, metallisk kärnkristall, alldenstund 
det omhöljande svafvelkislagret kan äfven denförutan tänkas 
bilda en individuel kristall. 
För öfrigt måste man här likasom i allmänhet göra 
skilnad mellan kristallens inre struktur och dess yttre form. 
Under det att den sednare kan vara ytterst mångfaldig och 
föränderlig, är den förra alltid enkel och oförändrad under 
alla förhållanden, alldenstund den är beroende af den inre 
kemiska konstitutionen, icke af yttre modifierande inflytel- 
ser, såsom fallet åtminstone till en del är med den yttre 
formen. Denna åtskilnad mellan den inre struktur- (spjelk- 
ningsformen) eller hvilket är detsamma den primära formen 
(grundformen) och den yttre sekundära kristallformen visar 
sig ganska tydlig vid betraktningen af kristallernas förhållande 
I 
