59 
stående sammanställning äfvensom af pyritens kemiska kon- 
stitution kan sluta till. Härigenom uppkomma nya attrak- 
tionsriktningar eller axlar, nämligen i st. f. normalerna mot 
heaxëderytorna normaler mot pentagondoclekaëderytorna. 
I förbigående må här anmärkas, att vinkeln mellan 
dessa normaler, den primära och den sekundära axeln, är 
= 26^ 34', en vinkel, som ligger temligen nära vinkeln mellan 
jordaxeln och ekliptikans normal (23^ 28');’ den skilnad af 
omkr, 3^, som ligger mellan dessa tal, är icke större än att 
den väl kan tillskrifvas inflytandet af sekundära orsaker. 
Jag vore derföre böjd för att häri se ett bevis på sannolik- 
heten af ifrågavarande antagande, i det att man nämligen 
härigenom kunde förklara jordaxelns lutning mot ekliptikan. 
Denna måste nämligen aiitagligtvis till en början stått upp- 
rätt i förhållande till ekliptikan men blifvit lutande vid bild- 
ningen af pentagondodekaëder, då en dodekaëderaxel intog 
dess förra läge. 
En litet närmare utläggning häraf torde här icke sakna 
sitt intresse. Såsom jag redan i min afhandling om elemen- 
ternas gruppering (1. c.) antydt, äro kristallerna att betrakta 
såsom solenoïder, i det att nämligen kristallisationskraften 
kan i och för molekylerna betraktas såsom motsvarande den 
magnetiska kraften för större massor, och således anses för- 
hålla sig till denna såsom den kemiska attraktionskraften till 
den elektriska. Men vidare ledes man till en parallelism 
mellan kristallisationskraften och tyngdkraften. Ty betraktas 
engång himlakropparna såsom individuela kristaller, så är 
denna parallism sjelffallen, och tyngdkraften blir sålunda i 
grunden inte annat än den magnetiska kraften, eller rättare 
den sednare kommer att utgöra en afart, en modifikation af 
den förra, särskildt yttrande sig hos jernet och de närbc- 
slägtade metallerna kobolt' och nickel, hvilka äfven likna 
