23 
fiska formförhållandena, hvilka som bekant hos samma kristall 
kan betydligt vexla, alltefter yttre modifierande omständig- 
heter, så att t. ex. en och samma pol hos en kristallrnodifikation 
kan motsvaras af ett hörn, hos en annan af ett plan, likasom 
en zonlinie kan beteckna antingen ett plan eller en kant, 
hvaremot de stratigrafiska förhållandena måste tänkas mot- 
svara eller bero af de inre strukturförhållandena hos kristallen, 
hvilka äro mindre utsatta för störande inflytelser. 
Tyvärr äro jordytans egentliga geologiska förhållanden 
ännu alltför litet kända för] att man med någon säkerhet 
skulle kunna utröna det nämnda förhållandet. Emellertid 
synes mig dock en jemförelse mellan de i detta hänseende 
bäst undersökta verldsdelarna Europa och Amerika temligen 
tydligt utvisa, att det' ifrågavarande sambandet verkligen exi- 
sterar, hvarföre några momenter i detta afseende här torde 
böra framhållas. 
Då man betraktar en geologisk öfversigtskarta öfver 
central-Europa (t. ex. den af v. Decken 1869 sammanstälda) 
kan man icke undgå att finna, att de tvenne riktningarna, 
den NV och deiij NO- liga, som af Dana antagits såsom de 
orografiska hufvudriktningarna, äfven visa sig vara sådana i 
stratigrafiskt hänseende. Dessa tvenne riktningar motsvaras 
i det närmaste af de kristallografiska hufvudriktningarna 
ab— bc samt äb — bc och de dermed inom medlersta Europa 
nära parallelt löpande ab — bmCn samt äb — bmCn- Sålunda 
finner man ända från nordliga delen af Storbritannien ända 
till Alperna en följd af sedimentära strater, hvilkas allmänna 
strykningsriktning ligger mellan de tvenne gränslinierna äb — 
bc 2 och äb — bc, af hvilka den förra mot linien c — b har 
lutningen N 48® 11' O, den sednare N 54® 44' O. Den af Elie 
de Beaumont s. k. Cote d’Or- och Erzgebirger-höjnings- 
systemet kan betraktas såsom den antiklinala axeln för dessa 
