13 
skilnaden mellan Asien och Nordamerika samt sedan längre 
söderut gränsen mellan Ost- och Vest-Polynesien; c — b slut- 
ligen går utmed vestra kusten af Spetsbergen, vidare öfver 
norska fjellryggen, danska halfön, Corsika och Sardinien, vestra 
stranden af Barca viken samt vestra kusten af Sydafrika. 
Den afvikning åt öster, som den sistnämnda kuststräckan gör 
från linien b — c motsvaras af en liknande böjning af Syd- 
amerikas kust från ä — c samt Australiens från a— c, och 
synes med förutsättandet af en ursprunglig öfverensstämmelse 
mellan nämnde kuststräckningar och de resp. zonlinierna 
kunna tillskrifvas en under tidens lopp af hafsströmmarna 
förorsakad denudation, motsvarande den erosion, som de nord- 
asiatiska floderna åstadkomma på sina östra stränder t. f. 
af jordens rotation (A. E. Nordenskiöld, Geol. Föreningens i 
Stockholm Förh. Ill p. 88). Genom detta betraktelsesätt 
kommer den parallelism mellan Nord- och Sydamerika å ena 
sidan samt Asien och Australien å den andra, hvilken bland 
annat af Dana (Manual of Geology p. 36) blifvit framhållen, 
att tydligen framträda, i det de förhålla sig på anologt sätt 
i afseende på linierna c— ä— c och c — a — c. 
Betrakta vi nu de zonlinier, som motsvara hexaëder- 
kanterna, så visa sig dessa af icke mindre betydelse för 
jordytans orografi. Sålunda går linien äbc — bc— abc öfver 
Azorerna utmed södra randen af Alperna och Kaukasus till 
södra ändan af Kaspiska hafvet, såleledes vid ändpunkterna 
och i sin medlersta del utmed vulkaniska trakter. Likaså går 
linien abc — abc utmed den med vulkaner försedda Tianschan 
samt slutar likaledes i en vulkanisk trakt nämligen på östra 
kusten af Japan (Nippon). Linien abc — äbc går åter mellan 
Asiens östra och Nordamerikas vestra kust (nordl. Califor- 
nien) strax söder om de vulkaniska Kurilerna och Aleuterna. 
De öfriga hexaederkanternas orografiska förhållanden äro t. f. 
