9 
torcirklar förete, om man icke såsom Elle de Beaumont 
utgår från betraktningen af geometriska figurer utan såsom 
Oken, V. Hauslab m. fl. af verkliga kristallformer. Lemnande 
den närmare förklaringen häraf till längre fram skall jag till 
en början blott betrakta saken formelt. Afven om man ej 
skall vilja tillerkänna denna hypothes angående parallelismen 
mellan orografiska och kristallografiska linier på jordytan en 
reel betydelse, måste dock medgifvas, att redan från blott 
formel synpunkt ett försök i denna riktning icke skall sakna 
sitt intresse samt äfven kunna blifva af betydelse vid en koiii“ 
parativ betrakning af de geologiska förhållandena, i det dessa 
linier kunna tjena såsom ett slags geologiska meridianer och 
parallelcirklar i och för orienteringen af de ofta så ytterst 
invecklade geologiska företeelserna på jordytan. 
Det enklaste sättet att utröna öfverensstämmelsen mellan 
de orografiska och kristallografiska linierna synes mig vara 
att använda den inom kristallografin brukliga sferiska pro- 
jektionsmethoden, i det att man tänker sig reguliära kristall- 
former inskrifna i jordklotet och normaler dragna mot ytorna. 
De punkter (poler), hvari dessa råka jordytan, korama då 
att i afseende på läget representera planerna eller hörnen, 
samt de storcirkel- (zoncirkel-)bågar, som sammanbinda dem, 
kanterna hos dessa former. 
Men innan jag öfvergår till en framställning af det re- 
sultat, hvartill jag kommit genom användande af denna method, 
är det af nödeu att erhålla en enkel beteckning för dessa 
kristallorografiska poler och zoner. 
De allmännast använda beteckningssätten inom kristallo- 
grafin äro det Naumannska samt det Millerska, hvilka på 
sätt och vis äro hvarandras motsatser, i det att Naumann 
härleder de sekundära formerna genom en omskrifning om- 
kring, Miller åter genom en inskrifning i grundformen, hvar- 
