8 
Geology 2 ed. p. 38) hänfört kontinenternas konturlinier till 
storcirklar tangerande polcirklarna. Oken jemförde jordklotet 
med en rhomdodekaëder, v. Hauslab (1831) åter med en 
hexakisoktaëder, med hvars kanter de förnämsta bergsträck- 
ningarna skulle öfverensstämma. En liknande åsigt hyllades 
redan af Delametherie (Theorie de la terre 1795) och efter 
honom Jameson (Mem. of the Wernerian Soc. Edinb. 1814), 
i det han sammanstälde de primitiva bergsträckningarna med 
en kristalls kanter, skiktnings- med spjelknings-ytorna. Men 
den fullständigast genomförda theori i denna riktning är den 
af Elie de Beaumont (Sur les systèmes de montagnes, Bull, 
de la Soc. géol. 1847 samt Notice sur les systèmes de mon- 
agnes, 1852) framstâlda, enligt hvilken bergskedjorna vore 
att betrakta såsom bågar af storcirklar motsvarande kanterna 
af en i jordens inre tänkt reguliär ikosaëder, eller hvilket är 
detsamma en komplex af 5 hexaëdrar, hvaraf namnet penta- 
gonal-nät (Reseau pentagonal), hvartill kommer deras resp. 
oktaëdrar, rhomdodekaëdrar m. fl., hvilka dock egentligen 
icke kunna betraktas såsom kristallformer, alldenstund de 
geometriska figurer, som bilda utgångspunkterna för detta 
system, den reguliära ikosaëdern och pentagondodekaëdern, 
icke kunna förekomma hos kristallerna. Elie de Beaumont 
har derföre icke heller kunnat uppgifva någon giltig grund 
för en sådan öfverensstämmelse mellan bergsträckningarna 
och de nämnda storcirkelbågarna; skulle en sådan kunna 
upptes, så skulle man såsom v. Cotta i sin kritik af denna 
theori anmärker (Geol. Fragen 1858 p. 287) kunna nöja sig 
med en mindre öfverensstämmelse mellan nämnda förhållan- 
den och dock finna theorin beaktansvärd. 
Det synes mig, att man skulle komma till en nöjaktig 
förklaring af en sådan öfverensstämmelse mellan de orogra- 
fiska riktningarna och dem, som vissa på jordytan dragna 
