Orografi. 
Allt sedan medlet af förra seklet hafva försök blifvit 
gjorda att utreda de så ytterst komplicerade och skenbart så 
chaotiska orografiska förhållandena på jordytan. De åsigter, 
som i detta hänseende blifvit framstälda, äro enligt Naumann 
(Lehrbuch der Geognosie 2:te Aufl. p. 317) följande. Buache 
(Géogr. phys. 1754) antog vissa bergsknutar, hvarifrån bergs- 
sträckniogarna strålformigt skulle utlöpa. Buffon ansåg, att 
de större bergskedjorna löpte parallelt dels med meridia- 
nerna, dels med parallelcirklarna. Gatterer fullföljde denna 
idé och uttalade den åsigt, att dessa orografiska meridianer 
och parallelcirklar skulle kunna tjena till orientering på jord- 
ytan lika väl som de mathematiska linierna. A. v. Humboldt, 
Ebel, Dana hafva hänfört bergsträckningarna äfvensom kust- 
linierna och ökedjorna till vissa hufvudriktningar, NO — SV, 
O— V, NV — SO, såsom förherskande. Necker (Bibi. univers. 
1839) och efter honom Dana försökte ådagalägga en pa- 
rallelism mellan jordmagnetismens isodynamiska linier och de 
orografiska förhållandena. Pissis hänförde kontinenternas kust- 
linier äfvensom bergsträckningarna till 15 storcirklar dragna 
på jordytan. Till en liknande åsigt kommo äfven Kleen och 
Boucheporn, utgående från hypothesen af tidtals skeende för- 
ändringar i afseende på jordaxeln, hvarvid den vid hvarje 
förändring uppkomna eqvatorn skulle coïncidera med en större 
bergskedja; och äfven R. Owen har (enl. Dana, Manual of 
