70 
ning i förhållande till biaxlarna står den tydliga spjelkbar- 
heten parallelt med prismaytorna ab samt den förherrskande 
prismatiska utbildningen. Också bidrager hornblendet genom 
sin nålforraiga gestalt ganska mycket till den skiffriga struk- 
turn hos‘ de resp. bergarterna. Anmärkas bör här,' att horn- 
blendet så till vida synes göra ett undantag från regeln, att 
den icke visar en spjelkbarhet med ytan a, ehuru man på 
grund af den betydliga utsträckningen parallelt med den mot- 
stående axeln a skulle kunna förmoda detta. Detta har utan 
tvifvel sin grund i ett förhållande, som af Frankenheim (lieber 
die Ausbildung der Krystalle, Pogg. Ann. 1855 p. 357) blifvit 
påpekadt men så vidt jag vet efter honom icke vidare full- 
följdt. Hornblendet hör nämligen i afseende på sin form- 
utbildning tili de af honom s. k. anomala kristallerna, hos 
hvilka ytor med koëff. 3 (näml. abg) äro utbildade framför 
dem med koëff. 2, men hvilka, om man hänför dem till axlar 
stående normalt mot prismaytorna således snedvinkliga i st. f. 
de vanligen antagna rätvinkliga, blifva normalt utbildade, i 
det att derigenom de nämnda prismaytorna erhålla den enk- 
lare och naturligare formeln ab^. 
Fördelaktigast gestaltar sig frågan om det inflytande 
den inre telluriska kristallen möjligen kan utöfva på de på 
ytan befintliga kristallerna hos glimmern på grund af dess 
ytterst tydliga spjelkbarhet och tafvelformiga utbildning, som 
står i samband med hufvudaxelns betydliga utsträckning (ung. 
5 gr. så stor som biaxlarna). Det är tydligt, att om en 
sådan inverkan verkligen eger rum, den i främsta rummet 
måste träffat glimmern, sålunda att vi omkring de lång- 
sträckta glimmersferoiderna, hafva att tänka oss strömmar 
analoga med de elektromagnetiska, på grund hvaraf en pa- 
rallelism mellan dem och de omkring den inre jordkristallen 
kretsande åvägabragts, som åter haft till påföljd, att de hil- 
