71 
j dade glimmerbladen och således ock den deraf betingade skiff- 
ringsstrukturn hos de kristalliniskt-skiffriga bergarterna erhållit 
bestämda af dessa strömmar angifna riktningar. 
Att en sådan inverkan kan ega rum, det synes mig 
utvisadt af det bekanta af Plücker gjorda experimentet att 
Ç låta smält vismut långsamt kristallisera mellan magnetpoler, 
I h varvid det visat sig, att de bildade kristallerna med den tyd- 
t ligaste (basiska) spjelkningsytan ställa sig eqvatorialt d. v. s. 
I parallelt med riktningen af de strömmar, som man har att 
I tänka sig kretsande omkring magneten. Då vismutens hufvud- 
f axel c blott är 1,3 gr. så stor som biaxlarna, kan man häraf 
! sluta, att en dylik inverkan ännu lättare skall hafva gjort 
• I sig gällande hos den i den första stelnade jordskorpan bih 
dade glimmern. 
En annan fråga blir visserligen, huruvida en sådan dyna- 
misk molekularinverkan alls är nödvändig att antaga eller 
om ej, såsom man vanligen ansett och som jag äfven till- 
: förene hållit före, den metamorfiska theorin för gneisen och 
åsigten om ett ensidigt verkande tryck för gneisgraniten vore 
1 j tillräcklig för att förklara skiktningen och skiffringen hos 
dessa bergarter. Vid närmare betraktning skall man dock 
finna, att detta icke är fallet. Metamorfismen förklarar visser- 
ligen den karakteristiska lagervexlingen hos den verkliga gnei- 
sen, likasom skiffringen hos de mindre, mellan gneislagren 
inklämda granitpartierna kan förklaras af det tryck dess be- 
ståndsdelar vid bildningen varit underkastade. Men häri- 
genom förklaras icke den i allmänhet uppresta, oftast vertikala 
ställningen hos dessa bildningars skiktnings- och skififrings- 
plan. Den större eller mindre lutningen hos sednare sedi- 
mentära strater kan man ganska väl förklara genom att 
tänka sig dem uppresta emot förutvarande äldre bildningar, 
men denna förklaring kan naturligtvis icke komma i fråga 
