72 
för gneisens strater, hvilka sjelfva äro de äldsta af alla; 
och hvad gneisgranitens lamellära struktur beträffar, så låter 
den visserligen förklara sig på ofvannämnda sätt hos de 
smärre partierna eller den invid gneisens gränser och con- 
formt med dessa skiffriga gneisgraniten, men svårligen kan 
man på detta sätt förklara den i det inre af de kolossala 
gneisgranit-gebiten uppträdande skiffriga eller flasriga struk- 
turn, så mycket mer som denna icke är likformigt utbredd 
öfverallt utan vanligen ganska ojemnt fördelad, dock i all- 
mänhet gående i en viss riktning under större sträckor. Men 
denna riktning är icke alltid öfverensstämmande med den 
förherrskande riktningen hos gneisen. Så t. ex. är, såsom 
tillförene närmare blifvit visadt, den förherrskande gneisstryk- 
ningen vid Helsingfors NO eller ONO-lig, hvaremot gneis- 
graniten längre norrut från gneisgränsen har en förherrskande 
skiffringsriktning i NV eller NNV, och långt ifrån att här 
bero af gneisen tvärtom har inverkat uppå densamma genom 
att söndersplittra den i smärre partier. Också finnes det 
icke så få författare både i äldre och nyare tid, hvilka, i 
det de betvifla möjligheten af att kunna med bestämdhet åt- 
skilja gneisen och gneisgraniten från hvarandra, förenadt dem 
till ett enda helt, samt antagit deras nuvarande skiktställning 
såsom en ursprunglig (så t. ex. sednast Petersen i sin be- 
skrifning af de gneis-granitiska bildningarna längs nordl. 
Norges kust; Geol. Föreningens i Stockholm Förh. Bd. II p. 
465). Och i detta fall torde verkligen ingen annan förkla- 
ring vara möjlig än den redan af v. Hopkins (se ofv.) samt 
Scheerer (Naumann, Lehrb. II p. 155) antagna inverkan af 
elektromagnetiska strömmar under stelningen. 
Då det nu således visat sig, att en sådan inverkan är 
möjlig, samt att den äfven är nödvändig i och för uttydnin- 
gen af de äldsta bildningarnas stratigrafiska förhållanden, så 
