79 
kan häraf finna, att den på granitens och andra dylika berg- 
arters kontraktion vid stelningen grundade slutsatsen icke 
under alla förhållanden håller streck, och likaså kan man ex 
analogia säga detsamma om den ofvanför nämnda åsigten 
beträffande de ämnen, som utvidgas vid öfvergången i fast 
och flytande tillstånd. Man’ kan jemföra detta förhållande 
med de mot granitens plutoniska bildningssätt anförda skä- 
I len, nämligen de deri ingående mineraliernas relativa smält- 
i barhet och qvarzens spec, vigt, mot hvilka dock den grun- 
I dade anmärkning gjorts, att förhållandet i stort i naturen 
kunnat gestalta sig helt annorlunda än vid försöken i smått. 
Denna första stelnade skorpa kan naturligtvis icke hafva 
! varit så stark, att den kunnat bibehålla sig i längden. Den 
sönderbröts, och af den ur djupet uppströmmande massan 
hopböjdes gneisstraterna och undanträngdes företrädesvis mot 
de zonala stängslen, och så bildade sig dessa långsträckta 
gneiszoner mer eller mindre uppblandade med gneisgranit, 
hvilka vi såsom ofvanföre blifvit visadt mer eller mindre tyd- 
ligt finna öfverallt i de archeiska terrängerna; och så hafva 
vi äfven enl. min mening att tänka oss uppkomsten af de 
tvenne stora gneiszonerna i södra Finland, den i ONO och 
den i NNV strykande, i det de nämligen, ursprungligen afla- 
grade SO och NO ora zonlinierna, uppdrefvos af den fram- 
brytande graniten emot de af dessa linier betecknade stängslen, 
. med hvilka de såsom varande i grunden af samma art, hop- 
fogades till ett helt. De granitmassiver, som vi dels i form 
I 
; af gneisgranit dels såsom porfyrgranit finna uti eller vid 
I kanterna af dessa gneis-sktfferzoner, äro lemningar af den 
uppströmmande eruptiva massan; den öfriga massan qvar- 
1 blef på en lägre nivå och bildade sålunda underlaget för 
Ij de sedermera söder och öster om Finland afsatta siluriska 
och devoniska sedimenterna. Att dessa första sedimenters 
t 
I 
i 
