83 
giska utveckling än den af Holmberg i inledningen till „Ma- 
terialier till Finlands geognosi“ anförda, torde här till slut, 
om ock blott i största allmänhet, en kort resumé af det san- 
nolika förloppet af denna utveckling vara på sin plats. 
Sedan på sätt som i det föregående blifvit visadt gneis- 
formationens strater blifvit bildade och t. e. d. uppresta, 
och den laurentiska perioden sålunda var afslutad, utgjordes 
Finland enligt all sannolikhet af en serie af öar uppskju- 
tande ur den primitiva periodens haf med större eller mindre 
fördjupningar emellan sig. De ojemnheter, som denna forma- 
tion ännu i dag visar, måste naturligtvis hafva varit vida 
större i dessa äldsta tider, då ännu icke vattnet och atmos- 
feren hunnit utöfva sin utjemnande, denuderande verksamhet. 
Detta framgår äfven af sjelfva bildningssättet och de deraf 
betingade geotektoniska förhållandena, hvilka, såsom förut 
blifvit framhållet, förete en omvexling af långsträckta dome- 
formiga upphöjningar och bassinformiga fördjupningar. 
Det är nu i dessa fördjupningar, och företrädesvis i de 
större af dem, vi hafva att tänka oss en ny sedimentbildning 
försiggången, hvilken gaf upphof åt den huroniska forma- 
tionens strater. Att döma af den utsträckning denna forma- 
tion för närvarande har, utgjorde i vestra Finland terrängen 
mellan Satakunnanselkä, Hämeenselkä samt vestra delen af 
Salpausselkä, eller den terräng, som intages af Tavastehus 
län och östra delen af Björneborgs län, en hufvudplats för 
denna sedimentbildning. Denna terräng kan i stort taget 
betraktas såsom en stor dalsänkning med Pyhäjärvi sjö såsom 
medelpunkt. Dock utvisa, såsom förut närmare blifvit an- 
fördt, såväl de petrografiska som de stratigrafiska förhållan- 
dena en särskilnad mellan en nordlig och en sydlig tavast- 
ländsk skifferterräng, mellan hvilka gränsen kan anses be- 
tecknad af zonlinien äb— b2C3 — a2C3. Den nordliga företer 
