84 
ett större sammanhang och en större likformighet mellan de 
skilda delarna än fallet är med den sydliga, hvaraf man kan 
sluta till, att den förra ursprungligen utgjort en enda sam- 
manhängande aflagring norr om nämnda gränslinie, då der- 
emot den sednare sannolikt redan från början bildat spridda 
partier afsatta i fördjupningar af den härstädes rådande gnei- 
sen. I sammanhang med denna olikhet mellan de tvenne 
terrängerna står äfven den olikhet, som förefinnes mellan de 
eruptiva bildningarna, som uppträda i dem: i den nordliga 
terrängen äro eruptiverna hufvudsakligen granit (resp. porfyr- 
granit) och syenitgranit, i den sydliga åter de mera basiska 
diorit och dioritporfyr (resp. uralitporfyr), hvilka genom diorit- 
skifier stå i intim beröring med de metamorfiska. Dessutom 
kan anmärkas, att eruptiverna i den nordliga terrängen äro 
vida betydligare än i den sydliga, hvilket äfvenledes finner 
sin förklaring i den olika utsträckningen af gneisen söder 
och norr om den nämnda zonlinien. I den södra terrängen 
kunde de eruptiva massorna blott på enskilda spridda ställen 
finna en utväg, då de deremot i den norra frambröto i större 
massor samt uppreste och undanträngde skifferstraterna mot 
de gränser, som utmärkas af zonlinierna äb— 0*203 och ab — 
b^Cö, att döma af de tvenne ungefär parallelt med dessa 
riktningar gående grenarna af den nord-tavastländska skiffer- 
bildningen. 
I sammanhang med dessa eruptiva bildningar stod väl 
äfven uppkomsten af de orografiska höjdsträckningarna, hvilka 
i allmänhet äro skilda från de genom de metamorfiska berg- 
arternas strykning angifna stratigrafiska riktningarna, och af 
hvilka de parallelt med riktningen af zonlinierna äba—bmCn 
särskildt kunna framhållas nämligen i södra Finland den 
sydvestra utgreningen af Salpausselkä (Lohjanselkä) samt i de 
nordl. trakterna de åt SV gående utgreningarna af Maan- 
