117 
lunda, att de i isen tätt förenade smådelarna äro i vattnet 
mera skiljda från hvarandra genom en större naängd af 
• värmeämnet, hvilket vid öfvergången från is till vatten måste 
tillföras i en viss mängd, utan att det gifver sig tillkänna 
på termometern. Denna lära tillämpade han på tolkningen 
af flere andra fenomener, t. ex. den köld, som uppkommer 
vid salters lösning i vatten*). 
Några år före Wilcke (1757) hade Black i Edinburgh 
vid sina föreläsningar omtalat dylika företeelser, men icke 
åt sina observationer gifvit någon större offentlighet. Sedan 
Wilcke publicerat sina försök, meddelade ändtligen Black år 
1774 sina hit hörande resultater**), hvilka väsendtligen öfver- 
ens stämma med Wilckesy ehuru den sen ares meddelande är 
af en större betydelse genom de experimentela data, som 
1 der äro angifna, men helt och hållet saknas i Blacks afhand- 
i ling. Den af hvardera vid dessa försök använda metoden 
bestod i en enkel blandning, utan några angifna korrektioner; 
I det vid isens öfvergång till vatten absorberade värmet kallade 
Black latent värme. 
i ■ Såväl i Sverige som i England fortsattes dessa under- 
I sökningar med ifver och framgång. Utgående från Klingen- 
! stiernas antagande, att värmeämnet i kropparna icke är jemt 
j fördeladt, utan att det finnes till olika mängd i kroppar af 
1 olika täthet, grundar Wilcke på sina förut omnämnda för- 
j sök en metod att bestämma värmets relativa mängd i alla 
kroppar. Den mängd snö, som åtgår till att från vissa 
i värmegrader afkyla särskilda kroppar till fryspunkten, kunde 
I nemligen tjena som en måttstock för den värmeqvantitet 
*) Sv. Vetenskaps Akad. Handlingar 1772 sid. 97—120. 
**) Roziers Observations sur la physique, seconde ann. T. II; i öfver- 
f sättning i Crells Neueste Entdeckungen T. IX s. 218 — 223 (af mig 
j begagnad i brist på originalet). 
