118 
som kroppen innehaft*). Härvid fann han likväl, att, huru 
som helst han anordnade försöken, han dock icke kunde be- 
stämma mängden af det smälta vattnet, emedan det genast 
uppsögs af den osmälta snön. Han påfann derföre en annan 
metod, i det att han blandade den till ett visst gradtal upp- 
värmda kroppen med en likastor vigtsmängd vatten och un- 
dersökte blandningens temperatur. Härefter beräknade han 
enligt Richmanns regel, huru mycket med kroppen lika varmt 
vatten skulle hafva varit nödigt att verka samma temperatur 
hos blandningen, hvilken qvantitet då är ett mått på värme- 
mängden hos den i frågavarande kroppen. Denna värme- 
mängd benämner han specifik värme; beträffande värmets 
myckenhet vid dess fördelning i olika kroppar kommer han 
till den slutsatsen, att denna mängd hvarken rättar sig efter 
kroppens volym, dess tyngd eller specifika vigt, utan att hvart 
och ett ämne, efter dess särskilda egna men bestämda drag- 
ning och lag, antager, qvarhåller och meddelar värmeämnet, 
hvars myckenhet, i jemförelse med andra kroppars och i syn- 
nerhet med vattnets, kan kallas kroppens specifika värme, af 
samma skäl som dess tyngd jemförd med tyngden af en annan 
kropp får namn af specifik tyngd. Specifik värme är således 
enl, Wilcke något, som tillkommer sjelfva kroppsmaterien 
såsom grundämne, och utgör förhållandet emellan värme- 
mängden i hvarje partikel af sjelfva kroppen till värmemäng- 
den i hvarje partikel af vattnet. Dessa definitioner och den 
komplicerade metod, som han använde för att ur sina för- 
sök beräkna det specifika värmet, visa oss att Wilckes före- 
ställningar om begreppet specifik värme voro helt andra, än 
dem vi nu hafva. För tolf kroppar bestämde han enligt 
sin här omtalade metod det specifika värmet. Emedan han 
*) Sv. Vet. Akad. Handl. 1781 s. 49—78. 
