122 
en del med den brinnande kroppen, och fördelar sig föröfrigt 
i den närgränsande luften, hvarigenom uppväckes en kännbar, 
ofta mycket stark hetta. I allmänhet uppkomma alla värme- 
fenomen genom förändringar i kropparnas specifika värme 
eller värmekapacitetj såsom Crawford kallar den. Huru 
denna teori tillämpades på speciela fall och i synnerhet för 
förklaringen af den animala lifsvärmen kan ej här blifva 
fråga om. 
En sammanställning af för handen varande arbeten om 
det specifika värmet gjorde Bergman år 1783 i andra upp- 
lagan af sin afhandling „De attractionibus electivis“*). Äfven 
han hyllar den Magellanska uppfattningen af specifik värme, 
som framgår af följande difinition; „Calor, quem quodlibet 
corpus vi attractionis ita ligat, ut thermometro prodi nequeat, 
specificus audiat“. Det specifika värmet hos olika kroppar 
anser han bero på en särskild attraktion och på småde- 
larnes ytor. Vidare tilldelar han värmeämnet en bestämd 
tyngd. För öfrigt öfverens stämma hans åsigter i hufvudsak 
med Wilckes och Magelians, hvilkas tabeller öfver åtskilliga 
kroppars specifika värme han äfven meddelar. 
Sådan var utvecklingen af läran om det specifika vär- 
met, när Gadolin började arbeta härpå. År 1784 publicerade 
han tvenne afhandlingar, den ena en disputatation „De theo- 
ria caloris corporum specifici“, den andra en i svenska veten- 
skaps akademiens handlingar intagen uppsats ^^Om kroppars 
absoluta värme“. I dessa visar han sig ega en med senare 
åsigter öfverensstämmande uppfattning af det specifika vär- 
mets begrepp. Hans definition lyder „Sic differunt inter 
se caloris quantitates, quas continent corpora heterogenea 
ejusdem ponderis ejusdemque temperaturae caloris. Harum 
*) Bergman, Opuscula III, Ed. 2, s. 418 ff, 
