146 
hvarandra att eldsluften attraherar en ännu större qvantitet 
flogiston, då uppkommer det elastiska ljusämnet, som efter 
mängden af flogiston antager olika färger. Några år senare 
(1785) uppstälde lian en annan teori för förbränningen, li var- 
vid han utgår från antagandet att eldsluften bestode af ett 
icke elastiskt 'pvincipium salinum^ en viss, ehuru ringa mängd 
flogiston och en viss qvantitet vatten, af hvilka vattnet för- 
orsakar eldsluftens tyngd, under det att de tvenne andra äm- 
nena endast ega en obetydlig specifik vigt. Vid uppkomsten 
af eld spelar principium salinum hufvudrollen genom sin 
starka attraktion till flogiston. Värmet och de olika slagen 
af ljus äro intet annat än lika många föreningar af detta 
princ. salin, med mer eller mindre flogiston. Förbränningen 
tillgår sålunda att princ. sal. förenar sig med flogiston, h vari- 
genom såväl värme som ljus bildas. Det specifika värmet 
hos eldsluften frigöres derjemte och tränger på grund af sin 
finhet och elasticitet genom glaset. Kropparnes vigts tillök- 
ning uppkommer genom förening af eldsluftens vatten med 
återstoden efter den bränbara kroppens förbränning*). 
Dessa Macquers och Scheeles oklara och obestämda idéer 
utvecklade Oadolin vidare. Han anser att flogiston och vär- 
met alltid äro i förening med hvarandra, men i oändligt vex- 
lande förhållanden. Om värmet är öfvermättadt med flogiston 
sä uppkommer ljus, tilltager värmeproportionen så uppkommer 
Scheeles strålande värme och om flogiston endast i en liten 
grad eller alls intet är för handen så hafva vi det vanliga 
värmet, som utmärker sig genom sitt sträfvande att röra sig 
från en kropp till en annan för att komma i jemvigt. Å 
andra’ sidan synes honom den electriska materien vara högst 
fattig på flogiston. 
*) Crell, Chem. Ann. 1785, s. 233 ff. 
