147 
Han söker härefter att framhålla likheterna emellan 
flogiston och ljuset. Såsom ett exempel härpå anför han 
huru solens strålar söderdela den deflogisticerade saltsyran 
(chloren) i det de afskilja lifsluften och återställa saltsyran. 
De verka sål. alldeles detsamma som flogiston, hvars tillvaro 
i solstrålarne icke kan förnekas. Detta försök visar tydligt 
att flogiston har en störrre frändskap till saltsyrans basis än 
lifsluften och förklarar tillika orsaken hvarföre lifsluften icke 
ingår en omedelbar förening med saltsyran. Detta vore ju 
att utdrifva flogiston, hvilket strider emot affiniteten. Han 
söker äfven vederlägga Lavoisiers inkast att, om solstrålarna 
vore rent flogiston, så skulle också lifsluften, utsatt för dem, 
flogisticeras, hvilket dock ej är fallet. Gadolin anmärker 
att ingen erfarenhet lärt att flogiston ensamt för sig vore i 
stånd att sönderdela lifsluften eller förena sig med den. Af 
det föregående framgår att flogiston oftast icke ingår någon 
förening med lifsluften; det är blott genom sin attraktion till 
lifsluftens värme, som den bidrager till omsättningen. Med 
ett ord alla fenomenen öfverens stämma deri att flogiston — 
om det finnes något sådant — icke kan vara annat än ljus* 
materien i ett bundet tillstånd. 
Vidare framdrager Gadolin de skäl som tala för flo- 
gistons verkliga tillvaro. Enligt Lavoisiers teori måste såväl 
värmet som ljuset, hvilka uppkomma vid en kropps för- 
bränning, härstamma från luften. Att detta verkligen gäller 
om värmet har Craiofoi^d satt utom allt tvifvel. Att ljus- 
ämnet deremot finnes i den bränbara kroppen anser Gado- 
lin bevisas genom att solstrålarne oförändrade gå genom luften 
och icke på densamma utÖfva någon inverkan. Träffa de 
deremot en ogenomskinlig och särskildt en flogistisk kropp 
så blifva de dels sönderdelade, dels absorberade. Om nu en 
kropp absorberar solstrålar så måste dessa härefter återfinnas 
