157 
förmår i en högre temperatur skilja dem från hvarandra. 
Vid betraktande af de förändringar, som genom värmet åvä- 
gabringas i kropparnes kern. attrakdioner, kan det icke 
förefalla otroligt att de endast bero på kropparnes olika be- 
nägenhet att vid vissa temperaturer blifva mer eller mindre 
fördelta, flytande eller flyktiga. Då vi ej säkert veta om det 
är värmet ensamt som verkar dessa omständigheter, så kunna 
vi ej heller med visshet påstå att värmet här verkar genom 
sin attraktionskraft. Men då denna mening af de störste 
kemister blifvit antagen och lemnar en god förklaring öfver 
föreliggande fenomener, så förkastar icke heller Gadolin den- 
samma 
Emot Morveaiis åsigt om orsaken till kropparnes antänd- 
ning anmärker Gadolin^ att den icke kan anses vara allmänt 
giltig, då antändning än befordras af värme, än af ljus eller 
electricitet och då man ännu icke hade skäl att med be- 
stämdhet yrka på att alla dessa vore modifikationer af ett 
och samma ämne. Lika litet antager han Morveaus förkla- 
ring af tillgången vid vätets förening med syret, ty intet 
exempel kan uppvisas på att en ökning af upplösningsmedlets 
mängd minskar dess sammanhang med den lösta kroppen 
med mindre det tillkomna ämnet attraheras af och ingår före- 
ning med någon del af den upplösta kroppen. Tungspatens 
fällning ur dess lösning i conc. svafvelsyra genom vatten 
härrör deraf, att svafvelsyran starkare attraheras af vattnet än 
tungspaten, som icke visar någon benägenhet att förenas med 
vatten. Deremot är det lätt att finna, att värmet vid luftar- 
ternas antändning icke verkar med en sådan dragkraft, då 
icke allenast det härtill nödiga värmet utan ock en större 
qvantitet, som förut var bunden i luftarterna, blir afskiljd 
utan att ingå någon ny förening. Hvad slutligen Morveaus 
experiment med svafvelsyran vidkommer påpekar Gadolin att 
