158 
om man småningom uppvärmer en blandning af frusen svaf- 
velsyra och is tills allt smält och förvandlats till utspädd 
svafvelsyra, så skall man finna att intet nytt värme under 
denna process uppkommit. Häraf är klart, att den hetta, som 
vid dessa ämnens blandning i vanliga fall yppar sig, endast 
är det öfverskott, som förut blifvit hvardera ämnet meddeladt, 
utöfver hvad deras förening kan qvarhålla. 
De betänkligheter rörande enskilda punkter uti Lavoi- 
siers system, som Gadolin till en början hyste ochhvilkajag 
ofvan omtalat, ötVergifver han småningom. Det är förnäm- 
ligast tvenne disputationer hvardera behandlande ett ämne 
af större omfång nenil. metallerna (1792) och de s. k. enkla 
salterna (1795), som härvidlag äro af intresse. Metallerna*) 
definierar Gadolin såsom bränbara kroppar, af alla de mest 
täta, ogenomskinliga och glänsande, hvilka i köld äro fasta, 
men genom upphettning kunna bringas i flytande och gas- 
form. Härefter uppräknas i ordning efter deras specifika 
vigter de på den tiden mera allmänt kända femton metallerna 
äfvensom de nyss upptäckta volfram, molybdén och uran, 
under angifvande af deras väsendtligaste egenskaper ss. färg, 
smidbarhet, hållfasthet, hårdhet, elasticitet, smältbarhet, spe- 
cifik vigt etc. Vidare omtalas metallernas legeringar, deras 
föreningar med svafvel, fosfor, kol och syre. Ytterligare be- 
röras metallernas lösningar i syror, deras fällningar derur, 
reduction, o. s. v. Uti allt detta hyllar Gadolin på ett par 
undantag när den Lavoisierska teorien, med den modifikation 
af förbrännings-fenomenets tolkning för hvilken jag ofvan re- 
dogjort. Han ville icke neka, att i analogi med andra syror 
Gadolin, De natura metallorum pt. I — II. Åbo 1792. 
