165 
häremot samt sedan på samma sätt referera meningsutbytet 
om de enskilda syrorna hvar och en för sig. 
Gmelin antog icke Lavoisiers syreteori, emedan han an- 
såg att syret icke kunde vara en beståndsdel i alla syror, då 
det i och för sig icke visar det ringaste spår af syra och 
emedan det dessutom ingår i en mängd andra kroppar, som 
icke heller hafva ett tecken till syra. Så skall ju t. ex. 
vattnet innehålla 85 ^Vo syre; finnes då hos vattnet en enda 
egenskap som kunde förskaffa det namn af syra? Och me- 
tallkalkerna ega, om man undantager molybden, arsenik och 
volfram, karakterer som snarare påminna om alkalierna än 
om syrorna. Härtill kommer att genom ökande af syre qvan- 
titeten hos en syra dennas egenskap af syra förminskas och 
nästan försvinner. Är det derföre antagligt, att ett ämne, 
som vid föreningen med så många andra kroppar visar intet 
spår af syra och då det träder i förening med verkliga syror 
försvagar deras kraft, skulle vara orsaken till alla syror? 
Gadoliri^) besvarar Gmelins första inkast, om frånvaro 
af syrekarakter hos syret, genom att påminna om det kända 
faktum att ofta ur kroppar föreningar uppstå, hvilka äro af 
en helt annan natur än beståndsdelarne. Ej heller saknas 
exempel på att sammansatta kroppars egenskaper bero på 
sjelfva sammansättningen (ah ipsa compositione dependere), 
hvarföre det skulle vara fullkomligt absurdt, att söka dem 
uti någon af beståndsdelarne i och för sig. Sålunda kan det 
ju inträffa att den syre-natur, som vissa kroppar hafva, be- 
ror på det i dem ingående syret, men att den derjemte har 
sin orsak i sjelfva blandningen, så att antagandet att orsaken 
till surheten låge endast i detta ämne skulle leda till mot- 
sägelse. — Om också alla syror innehålla syre finnes det likväl 
*) Dissertio chemica animadversiones cel. Gmelin in theoriam La- 
voisierianam de natura acidorum examinans. Åbo 1801 . 
