166 
intet som hindrar att det äfven kan ingå i icke-sura kroppar, 
hvarpå det nog gifves exempel. Hvad specielt vattnet vid- 
kommer, så är i sjelfva verket skilnaden icke så stor emellan 
det och syrorna. Ty med undantag af den sura smaken och 
förmågan att förändra vext färger, hvilka egenskaper för öf- 
rigt äro mycket varierande hos syrorna, finnes alla deras 
förnämsta karakterer hos vattnet. Det förenar sig mer eller 
mindre lätt med alkaliska kroppar enligt en viss lag; det 
utvecklar härunder en ansenlig värme; det kan förena sig 
med flere af dem i kristallform; det sönderdelar alkaliska 
tvålar genom attraktion till kalit; det löses slutl. med be- 
gärlighet af sprit. Det synes således icke strida emot erfa- 
renheten att i lägsta rummet bland syrorna ställa vattnet. 
Att en ökad syremängd i flere fall minskar en syras sura 
karakter strider icke emot Lavoisiers teori, emedan karak- 
teren af syra icke är egendomlig för syret, utan uppkommer 
genom en bestämd förening deraf med andra kroppar. Sker 
denna förening i någon annan proportion, så kan det inträfia 
att slutligen alla tecken till surhet försvinna, på samma sätt 
som om man till salter, hvilka innehålla kristall-vatten, lägger 
mera vatten, dessa småningom lösas, ehuru de just hafva vatt- 
net att tacka för sin kristallform. Likväl anser GadoUn, att 
man ej kan antaga syret vara fullkomligt nödvändigt för att en 
kropp skall vara en syra. Han framhåller specielt Berthollets 
upptäckt om svafvelvätets sammansättning såsom tydande på, 
att Lavoisiers syreteori i dess ursprungliga fattning är alltför 
vidsträckt och behöfver en inskränkning. Detta anser han 
likväl icke vara något hinder för att låta namnet oxygenium 
bibehållas, då det är tillräckligt bevisadt att flere kroppar 
genom föreningen dermed få sura egenskaper. 
De enskilda syror, som GadoUn i sin kritik af Gmelins i 
arbete närmare behandlar, äro salpetersyran, kolsyran^ fosfor- 
