169 
icke lyckats att genom vätets bortdrifvande ur kolet frigöra 
kolsyran och ej heller att genom förening af kolsyra och 
väte sammansätta kol. Vid förbränning af vanl. kol erhålles 
kolsyra och vatten, hvaraf framgår, att, då vattnet består af 
väte och syre, den andra delen af kolet (d. ä. kolet sjelft) 
genom förbränningen ger upphof till kolsyran. Den ringa 
specifika vigten hos vätet i gasform, hvarom Gmelin talar, 
är här af ingen betydelse, då det af kolet absorberade vätet 
till den grad är kondenseradt att dess specifika vigt öfver- 
träffar alla andra gasers. Att kolsyran ej alltid, då den visar 
sig, direkt bildas af sina beståndsdelar ss. i de af Gmelin 
citerade exemplen kommer deraf, att färdig bildad kolsyra af- 
skiljes från någon förening, der den ingått. Och hos jäsande 
ämnen finnas redan före jäsningen kol och syre förenade med 
hvarandra och andra kroppar i olika förhållanden, på grund 
hvaraf det är begripligt, att dessa båda ämnen öfvergifva de 
andra och förena sig till kolsyra. En analogi emellan kol- 
syrans förekomst i kolet och syrornas i neutrala salter kan 
ej ega rum, ty i salterna utgör syran endast en liten del af 
saltets hela vigt under det att kolsyran deremot flerfaldiga 
gånger i vigt öfvergår den mängd kol hvarur den bildats, 
utan att man i den kunnat upptäcka något fremmande ämne, 
som skulle kunna förorsaka en så stor vigtstillökning. Ga- 
dolin visar slutligen, att det af Gmelin såsom stöd för sina 
antaganden anförda experimentet att man, om en elektrisk 
gnista får slå genom kolsyra, erhåller ända till 14 vol. delar 
väte på 35 delar kolsyra, icke bevisar särdeles mycket, då 
i anledning af vätets ringa sp. vigt den motsvarande vatten- 
qvantiteten förhåller sig till sjelfva kolsyran, såsom 1 : 7,4. 
Om fosforsyran antog Gmelin att både den och fosforn 
äro sammansatta kroppar, hvilka utom den för dem båda 
gemensamma fosforsyran äfven innehölle andra fremmande 
