170 
kroppar. Liksom andra bränbara kroppar, som erbållas ur 
den organiska naturen, bar afven fosforn sin bränbarhet genom 
inblandadt kol och väte. Det förhållande att fosforsyran icke 
kan urskiljas i fosforn uppkommer på samma sätt som sy- 
rorna undanskymmas i salterna. Det faktum att fosforsyran 
aldrig kan erhållas utan att syret på ett eller annat sätt är med 
beror derpå, att syret förenar sig med fosforsyran och lem- 
nar den andra delen af fosforn fri, på samma sätt som en 
starkare syra utdrifver kolsyran' ur dess föreningar och förenar 
sig med återstoden. Dessutom har man icke bevisat att den 
tillvext som fosforn vid förbränningen erhåller är lika med 
summan af fosforn och det använda syret och icke heller att 
den vid alla försök i och för sig är lika stor. Fosforns vigts- 
tillökning vid förbränningen förklarar Gmelin på samma sätt 
som kolets. Att fosforn verkligen innehåller väte framgår, 
enligt hans åsigt, otvifvelaktigt genom följande försök. Ora 
man innesluter torr fosforsyra i en glasklocka fylld med väte 
och riktar bränpunkten af ett solglas derpå, så absorberas 
trefjerdedelar af gasen och fosforn erhålles fri. Såsom ytter- 
ligare stöd för sin uppfattning af fosforsyran anför han vi- 
dare att den saknar den för fosforn så karakteristiska för- 
mågan att brinna, att den oaktadt sammansatt af tvenne 
flyktiga ämnen dock sjelf är eldfast. Sluteligen framhåller 
han att, då enligt Lavoisiers teori en metall icke kan upp- 
lösas af någon syra med mindre än den rycker syret derifrån, 
fosforn åtminstone till en del borde blifva fri vid metallers 
upplösningar i den, hvilket dock icke är fallet. 
Emot Gmelins hypotes om kolets och vätets närvaro i 
fosforn invänder Gadolin^\ att, emedan utom kol och väte 
*) Dissertatio animadversiones celeberrimi Gmelin in theoriam La- 
voisierianam de natura acidi phosphorici examinans. Åbo 1802, 
