175 
IV. 
Bergman hade år 1780 uti sin afhandling „De inine- 
rarum docimasia via huinida“ till den qvantitativa bestäm- 
ningen af jernet föreslaget blodluten och tillika angifvit för- 
hållandet emellan den utfällda berlinerblån och det upplösta 
jernet vara som 6 till 1*). Denna utsago bestriddes af Wieg- 
//eå** ***) ****) ) och efter honom af hvilka funno att 
den ur en jernlösning erhållna berlinerblån vid glödgning 
förlorade hälften af sin vigt, att återstoden drogs af magneteii 
samt att denna återstod således icke kunde vara annat än 
metalliskt jern och att derföre Bergmans uppgift var i hög 
grad oriktig. För att afgöra frågan underkastade Gadolin 
den vid sin vistelse i London en experimentel granskning, 
hvars resultat han meddelade i en uppsats i svenska veten- 
skaps akademiens handlingar 1788*'“'**). Härvid undersökte 
han först den inverkan som ett i olika grad calcineradt jern 
kan hafva på mängden af den färg som genom blodlut ur 
lösningen af ett jernsalt erhålles. Han fann att lika mäng- 
der jern för att fullständigt fällas behöfde lika mängder 
blodlut, oaktadt jernet icke vid alla dessa försök var lika 
starkt oxiderat. Vidare iakttog han att den olika graden af 
jernets oxidation inverkar på utseendet af fällningen sålunda, 
att en alldeles frisk och med uppkokt vatten utspädd jern- 
lösning gaf en nästan celadon grön fällning som i tillslu- 
ten flaska förblef oförändrad, men på ytan snart fick en 
blå färg, om tillträde lemnades åt luften; att berlinerblån 
*) Bergman, Opuscula II, s. 435. 
**) Crells, Annalen 1785 I, s. 22. 
***) Crells, Annalen 1785 I, s. 155. 
****) Rön och anmärkningar om järnmalmers proberande på våta 
vägen. Sv. Vet. Akad. Haudl. 1788, s. 115—137. 
