181 
tennet borde utfälla kopparn ur dess lösning. Härtill kommer 
att Gadolin genom några experimenter, som han sommaren 
1788 anstälde tillsammans med Gahn, fann, att lösningen, 
efter det kopparn öfverdragits af en tunn tennhinna, icke 
visade det ringaste spår af upplöst koppar. De försök, som 
han senare utförde för att närmare lära känna denna pro- 
cess, lärde honom, att hvitkokning icke kan gå för sig om ej 
metalliskt tenn finnes i blandningen; att tennets fällning ej 
lyckas då vinsyran finnes i för stort öfverskott eller förut är 
mättad med en i högre grad kalcinerad jernkalk; att den 
deremot lyckas väl då vinsyran något råder, i hvilket fall 
endast en ringa mängd af det upplösta tennet fälles i metall- 
form samt att den likaledes befordras om vinsyran nyss förut 
löst en liten qvantitet jern. 
Dessa rön förklarar han genom antagandet att tennet 
har flere oxidationsgrader, af hvilka den lägsta är mycket 
benägen att förena sig med en ytterligare qvantitet af det 
kalcinerande ämnet (syret), som den tager från luften, vattnet 
eller andra kroppar hvilka dermed med mindre kraft äro 
förenade. Stödd på detta antagande, hvilket är grundadt på 
flere vid hans försök gjorda iakttagelser, uppställer han föl- 
jande teori för hvitkokningen. Om tennet i samma ögon- 
blick, som det blifvit upplöst, vidrör en annan metall t. ex. 
koppar, som har en stark attraktion till metalliskt tenn, 
så verkar å ena sidan kopparns attraktion till den metalli- 
ska delen af det närmast den befindtliga upplösta tennet 
och å den andra de öfriga lösta tennpartiklarnes benägen- 
het att förena sig med den qvantitet af det kalcinerande 
ämnet som den närmast till kopparn gränsande tennlös- 
ningen innehåller. Härigenom uppstår sönderdelning af en 
del af tennlösningen; detta utgör orsaken till hvitkoknin- 
gen. Denna lyckas ej om vinsyran skulle finnas i för stort 
