182 
öfverskott, ty då är dess frandskap till tenn starkare än kop- 
parns; är den åter mättad med en i högre grad kalcinerad 
tennkalk så finnes ingen möjlighet för det ånyo upplösta 
tennet att blifva af med sitt förråd af syre. Benägenheten 
hos nyss upplöst tenn att fÖrena sig med det kalcinerande 
ämnet bidrager till tennets reduktion. 
Till denna afhandling fogade P. N. von Gedda ett tillägg, 
hvari han omnämner att han icke kunnat^ konstatera Ga- | 
dolins uppgift, att en med tenn mättad vinsyrelösning ej , 
skulle vara tjenlig till hvitkokning; att äfven alun och kok- i 
salt kunna med fördel tjena härtill; att den bäst sker då I 
tennet till först inlägges och en sådan syra användas, som ej 
förmår lösa kopparn. Han finner Gadolins teori „ganska 
ingenious och vacker“, men framhåller att, om den vore sann, 
hvitkokning äfven kunde ske medelst tillsatt jern sedan tennet 
blifvit uttaget*). 
I anledning liäraf företog sig Gadolin ännu samma år 
en ny serie försök**), hvarvid han bevisade att syrans förmåga 
att angripa kopparn ej är någon orsak till dess hvitkokning, 
ithy att äfven guldet på ofvan anförda sätt kunde öfverdragas 
med tenn. Beträffande möjligheten att vid hvitkokningen er- 
sätta tennet med jern, hvilket Gedda anför såsom en nödvändig 
följd af Gadolins förklaring, visar denne att detta verkeligen 
går för sig, då alun men ej då vinsyra begagnas, hvartill 
orsaken egenteligen torde ligga hos denna syra sjelf. Slut- 
ligen förklarar han hvad han förstår med en mättad lösning 
af tenn i vinsyra och beskrifver ett af vinsyra, vegetabiliskt 
alkali och tennkalk bildadt, i fina hårlika kristaller förekom- 
mande salt. 
*) Sv. vet. akad. handlingar 1788, sidd. 194—197. 
**) Ytterligare rön om hvitkokning. Sv. vet. akad. handl. 1788, 
s. 292—302. 
